Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Державної казначейської служби України про стягнення коштів, мотивуючи позов тим, що 18.04.2013 року його за постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року у справі №127/7232/13-п було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді семи діб адміністративного арешту. Цього ж дня його було направлено до спецприймальника для осіб підданих адміністративному арешту для відбування адміністративного арешту. 26.04.2013 року він звернувся з апеляційною скаргою на вище вказану постанову. так як вона була прийнята незаконно. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2013 року його апеляційна скарга була задоволена частково, а саме постанова судді Вінницького міського суду Вінницької області Бернади Є.В. від 18.04.2013 року по справі за №127/7232/13-п за ст. 173 КУпАП була скасована. Адміністративне провадження відносно нього за ст. 173 КУпАП було закрите в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Внаслідок незаконно накладеного адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, він зазнав значних матеріальних втрат, а саме: оплата квитків в дві сторони в напрямку з смт. Крижопіль Вінницької області до м. Вінниці та в зворотньому напрямку під час виклику його до суду, оплата квитків в дві сторони в напрямку з смт. Крижопіль Вінницької області до м. Вінниці та в зворотньому напрямку для виїзду до прокуратури м. Вінниці для дачі свідчень, оплата за виготовлення копій документів та виготовлення позовної заяви до суду, оплата квитків в обидві сторони в напрямку з смт. Крижопіль до м. Києва та в зворотньому напрямку для виїзду на зустріч з членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, оплата за надання юридичної консультації. У зв'язку з незаконно накладеним адміністративним стягненням він був позбавлений права на вільне пересування, на чесний та справедливий суд, права на гідне ставлення до нього під час розгляду судової справи, права на повагу до його честі та гідності та інших прав, які закріплені Конституцією України та Загальною декларацією з прав людини та іншими міжнародними домовленостями з Україною. Перебування в місці для осіб підданих адміністративному арешту, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, погіршення відносин з оточуючими. Крім того, внаслідок незаконно накладеного адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту його почали сторонитися знайомі, друзі та родичі, від нього відвернулися сусіди, перестали вітатися, ставляться до нього насторожено та сприймають як порушника. Така постійна психічна напруга завдає йому значних моральних страждань. Просить відшкодувати завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 3 046 грн. 76 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 300 грн. 00 коп. заподіяні незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту з Державної казначейської служби України. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримав із зазначених у позові підстав та суду пояснив, що 18.04.2013 року його було визнано винним у вчинені правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді семи діб адміністративного арешту. В цей же день його було направлено до спецприймальника для відбування адміністративного арешту. Під час відбування адміністративного арешту він звертався із заявою до суду та із скаргою до прокуратури, також звертався до Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, оскільки вважав постанову суду незаконною. 26.04.2013 року він звернувся з апеляційною скаргою на постанову Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року. Рішенням Апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2013 року апеляційна скарга була задоволена частково, постанова судді Вінницького міського суду Вінницької області Бернади Є.В. від 18.04.2013 року була скасована, адміністративне провадження відносно нього за ст. 173 КУпАП було закрите в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Внаслідок незаконно накладеного адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту він зазнав значних матеріальних втрат, оскільки з метою захисту своїх порушених прав. неодноразово змушений був їздити до м. Вінниці та до м. Києва та в зворотному напрямку. В зв'язку з чим він поніс витрати на оплату квитків в дві сторони в напрямку з м. Києва, де він на той час неофіційно працював, до м. Вінниці та в зворотному напрямку під час виклику його до Вінницького міського суду Вінницької області для участі в судових засіданнях 09.04.2013 року та 28.03.2013 року. Поніс також витрати на поїздку до прокуратури. Також поніс витрати на оплату квитків на автобус в дві сторони в напрямку з м. Києва до м. Вінниці та в зворотному напрямку під час виклику його до суду апеляційної інстанції 21.05.2013 року та 27.05.2013 року. Вартість однієї поїздки з м. Києва до м. Вінниці та в зворотному напрямку становить 89 грн. 60 коп., вартість однієї поїздки з смт. Крижопіль Вінницької області до м. Вінниці та в зворотному напрямку становить 44 грн. 24 коп. Також під час поїздок він змушений був користуватися трамваями та тролейбусами. Крім того, він поніс витрати на оплату за виготовлення копій документів для звернення до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, прокуратури, Апеляційного суду Вінницької області, поштові витрати. Після того як постанова судді Вінницького міського суду Вінницької області Бернади Є.В. від 18.04.2013 року була скасована він звернувся із скаргою на дії судді до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, їздив до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, в зв'язку з чим поніс витрати на оплату квитків в обидві сторони в напрямку з смт. Крижопіль до м. Вінниці, з м. Вінниці до м. Києва та в зворотному напрямку для виїзду на зустріч з членом Вищої кваліфікаційної комісії суддів України. Суддю Вінницького міського суду Вінницької області Бернаду Є.В. було притягнуто до дисциплінарної відповідальності у виді догани за винесення незаконної постанови щодо нього. Під час поїздок він користувався автобусами і йому було видано квитки, на яких містяться відповідні номера та печатки перевізника, інших даних на квитках не зазначали. Однак дана обставина не свідчить про те, що він не поніс дані витрати і він просить понесені ним витрати йому відшкодувати. Всього сума понесених ним витрат становить 3 046 грн. 76 коп. Він повністю відбув адміністративний арешт, протягом семи діб перебував в жахливих умовах. Вважає, що йому було завдано моральну шкоду, оскільки у зв'язку з незаконно накладеним адміністративним стягненням він був позбавлений права на вільне пересування, на чесний та справедливий суд, права на гідне ставлення до нього під час розгляду судової справи, права на повагу до його честі та гідності. Перебування в місці для осіб підданих адміністративному арешту призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, погіршення відносин з оточуючими, його почали сторонитися знайомі, друзі та родичі, від нього відвернулися сусіди, перестали вітатися, ставляться до нього насторожено та сприймають як порушника. Крім того, постійна психічна напруга завдає йому значних моральних страждань. Розмір моральної шкоди оцінює в 10 300 грн. 00 коп. Вважає також, що в даному випадку було підірвано авторитет держави. Просить позов задовольнити. Відповідач Державна казначейська служба України свого представника в судове засідання не направила, будучи належним чином повідомлена про день та час розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність не надала. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи викладене, а також те, що позивач не заперечує проти постановлення заочного рішення, суд ухвалив розглянути справу у відсутності відповідача в порядку ч. 4 ст. 169 ЦПК України та постановити заочне рішення. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши докази в їх сукупності, оглянувши в судовому засіданні матеріали справи про адміністративне правопорушення №127/7232/13-п, прийшов до висновку, що позов є частково обґрунтованим та підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено наступне. Як вбачається з постанови Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року [PERSON] було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ст. 173 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у виді 7 (семи) діб адміністративного арешту. Крім того, з матеріалів справи про адміністративне правопорушення №127/7232/13-п вбачається, що [PERSON] був присутній в судовому засіданні 18.04.2013 року при розгляді даної справи. 26.04.2013 року [PERSON] подав апеляційну скаргу на дану постанову Вінницького міського суду Вінницької області. З постанови Апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2013 року вбачається, що апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року щодо [PERSON] за ст. 173 КУпАП скасовано, адміністративне провадження відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Крім того, з матеріалів справи, зокрема із листа за підписом начальника спецприймальника УМВС України у Вінницькій області адресованого Вінницькому міському суду Вінницької області від 22.04.2013 року №33/1642, вбачається, що перебуваючи в спеціальному приймальнику для утримання осіб, підданих адміністративному арешту УМВС України у Вінницькій області [PERSON] звертався із зверненням до Вінницького міського суду Вінницької області та із скаргою до прокуратури м. Вінниці, відмовився від прийому їжі та води, пояснюючи це тим, що в спецприймальнику він утримується незаконно, неодноразово до [PERSON] викликалася швидка допомога, однак від медичного огляду та надання медичної допомоги від відмовився. Як вбачається з оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи про адміністративне правопорушення №127/7232/13-п про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ст. 173 КУпАП, [PERSON] 25.04.2013 року знайомився з матеріалами даної справи, про що свідчить його відмітка на заяві від 18.04.2013 року про ознайомлення з матеріалами справи. Крім того, з матеріалів справи про адміністративне правопорушення №127/7232/13-п вбачається, що [PERSON] викликався та з'явився в Апеляційний суд Вінницької області 21.05.2013 року для участі в судовому засіданні, однак судовий розгляд було відкладено на 27.05.2013 року. [PERSON] був присутній в судовому засіданні в Апеляційному суді Вінницької області 27.05.2013 року. Відповідно до ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Положеннями ст. ст. 21, 24, ч. 1 ст. 55 Конституції України встановлено, що усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтею 56 Конституції України встановлено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має забезпечене правовою санкцією право на відшкодування. Частинами 1, 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України встановлено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Згідно ч. 1 ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2)закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Право на відшкодування шкоди, завданої зазначеними у статті 1 цього Закону оперативно-розшуковими заходами, виникає у випадках, передбачених пунктом 1-1 частини першої цієї статті, або за умови, що протягом шести місяців після проведення таких заходів не було розпочате кримінальне провадження за результатами цих заходів. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв'язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Згідно ч. 1 ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Як вбачається з п.п. 1, 2 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 це Положення визначає порядок застосування зазначеного вище Закону. Даний Закон встановлює випадки, умови та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході розслідування чи судового розгляду кримінальної справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства, поновлення порушених у зв'язку з цим трудових, службових, пенсійних, житлових, інших особистих і майнових прав, а також визначає органи, на які покладається вчинення дій по забезпеченню відшкодування шкоди, завданої громадянинові, та пов'язані з цим обов'язки зазначених органів. Як вбачається з позовної заяви та пояснень позивача в судовому засіданні, позивач посилається на норми Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду" та просить відшкодувати з державного бюджету з Державної казначейської служби України завдану йому матеріальну шкоду в розмірі 3 046 грн. 76 коп. та моральну шкоду в розмірі 10 300 грн. 00 коп., заподіяні незаконним накладенням адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту. В судовому засіданні встановлено, що постановою Апеляційного суду Вінницької області від 27.05.2013 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково. Постанову судді Вінницького міського суду Вінницької області від 18.04.2013 року щодо [PERSON] за ст. 173 КУпАП скасовано, адміністративне провадження відносно [PERSON] за ст. 173 КУпАП закрито в зв'язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Отже, відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 1, п. 4 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" позивач має право на відшкодування шкоди, завданої йому внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту, в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом. Як вбачається з наданих позивачем та оглянутих в судовому засіданні оригіналів квитків на автобус, квитків для проїзду в міському трамваї та тролейбусі, квитанцій та товарних чеків [PERSON] поніс витрати в розмірі 3 046 грн. 76 коп. Отже, дослідивши надані докази, заслухавши пояснення позивача, оглянувши в судовому засіданні оригінали квитків на автобус, квитків для проїзду в міському трамваї та тролейбусі, квитанцій та товарних чеків, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги в частині відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 3 046 грн. 76 коп. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" у разі виникнення права на відшкодування завданої шкоди відповідно до статті 2 цього Закону орган, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, слідчий, прокурор або суд зобов'язані роз'яснити особі порядок поновлення її порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди. Згідно ст. 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Оскарження до суду не позбавляє громадянина права звернутись із скаргою до відповідного прокурора. Як вбачається з п.п. 6, 11, 12 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 громадянинові, а у разі його смерті - його спадкоємцям відповідний орган, зазначений у п.11 цього Положення, одночасно з повідомленням про закриття справи в стадії дізнання і попереднього слідства або з копією виправдувального вироку, що набрав законної сили, або постановою (ухвалою) суду (судді) направляє повідомлення, в якому роз'яснює, куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав. Повідомлення складається за формою, що встановлена в додатку до цього положення. У повідомленні зазначається перелік тільки тих вимог, на які даний громадянин має право претендувати. При відсутності відомостей про місце проживання спадкоємців повідомлення направляється їм не пізніше п'яти днів з дня їх звернення до органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст.3 Закону, громадянин протягом шести місяців після направлення йому повідомлення може звернутися: 1) при закритті провадження в справі органами дізнання або слідства Міністерства внутрішніх справ, Генеральної прокуратури і Служби безпеки України - відповідно до цих органів; 2) при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку - до суду, який розглядав справу по першій інстанції; 3) при скасуванні постанови районного (міського) суду (судді) про накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт і закритті справи - в районний (міський) суд (до судді), який розглядав справу про адміністративне правопорушення. У місячний термін з дня звернення громадянина один з органів, перелічених в п.11 Положення, залежно від того, хто з них здійснював слідчі дії або розглядав справу, витребовує від відповідних державних і громадських організацій всі необхідні документи, що мають значення для визначення розміру завданої шкоди, і виносить передбачену частиною 1 ст.12 Закону постанову (ухвалу). Як встановлено в судовому засіданні, позивачеві не було роз'яснено порядок поновлення його порушених прав чи свобод та відшкодування завданої шкоди відповідно до положень ч. 1 ст. 11 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, а отже він не міг реалізувати свої права в порядку, встановленому ч. 1 ст. 12 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що права позивача підлягають судовому захисту. Що стосується позовних вимог в частині стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Відповідно до положень ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Згідно ч. ч. 5, 6 ст. 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до положень ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" питання про відшкодування моральної шкоди за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною першою статті 12. Розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Як вбачається з п. 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України від 04.03.1996 р. №6/5/3/41 передбачене частиною 5 ст. 4 Закону відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Питання відшкодування моральної шкоди, що передбачено частиною 1 ст.13 Закону, за заявою громадянина вирішується судом відповідно до чинного законодавства в ухвалі, що приймається згідно з частиною 1 ст.12 Закону. Якщо для з'ясування обставин щодо наявності у громадянина моральної шкоди виявиться потреба в спеціальних знаннях, суд може призначити належну експертизу, висновок якої оцінюється поряд з іншими доказами у справі. Розмір моральної шкоди визначається судом з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом згідно з частиною 3 ст. 13 Закону провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відшкодування моральної шкоди відповідно до частини 1ст. 4 Закону провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Статтею 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Відповідно до частини другої цієї статті моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так, п.п. 3, 4, 5, 9, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. № 4 "Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Дія цієї норми не поширюється на випадки заподіяння моральної шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю недержавних органів, їх посадових чи службових осіб. При вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, ст. 9 Закону "Про оперативно-розшукову діяльність". Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. В судовому засіданні позивач зазначає, що йому було завдано моральну шкоду, оскільки у зв'язку з незаконно накладеним адміністративним стягненням він був позбавлений права на вільне пересування, на чесний та справедливий суд, права на гідне ставлення до нього під час розгляду судової справи, права на повагу до його честі та гідності, перебування в місці для осіб підданих адміністративному арешту, призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, погіршення відносин з оточуючими, його почали сторонитися знайомі, друзі та родичі, від нього відвернулися сусіди, перестали вітатися, ставляться до нього насторожено та сприймають як порушника, постійна психічна напруга завдає йому значних моральних страждань. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в 10 300 грн. 00 коп. Під час судового розгляду справи, на підставі досліджених в судовому засіданні доказів, суд прийшов до висновку, що внаслідок незаконного застосування адміністративного арешту позивачу було завдано моральну шкоду, оскільки у зв'язку з незаконно накладеним адміністративним стягненням йому було завдано моральних страждань, він був позбавлений права на вільне пересування, на чесний та справедливий суд, права на гідне ставлення до нього під час розгляду судової справи, права на повагу до його честі та гідності, що призвело до порушення його нормальних життєвих зв'язків, до погіршення та позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди суд враховує, що позивач повністю відбув адміністративне стягнення у види семи діб адміністративного арешту, враховує положення ст. 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду", згідно якої розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати. Крім того, суд враховує характер та обсяг заподіяних позивачеві моральних страждань та, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, приходить до висновку, що позовні вимоги в цій частині слід задовольнити частково та стягнути на користь позивача у відшкодування моральної шкоди 2 000 грн. 00 коп. Згідно ст. 25 Бюджетного кодексу України центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Відшкодування відповідно до закону шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (органів влади Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування), а також їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється державою (Автономною Республікою Крим, органами місцевого самоврядування) у порядку, визначеному законом. Згідно ч. 1 ст. 3, ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі викладеного, беручи до уваги встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, суд приходить до висновку про те, що права позивача підлягають судовому захисту шляхом часткового задоволення його позовних вимог, а саме шляхом стягнення з Державної казначейської служби України за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання з єдиного казначейського рахунку на користь [PERSON] 3 046 грн. 76 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 2 000 грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди. В іншій частині позовних вимог слід відмовити. Вирішуючи питання щодо судових витрат, суд бере до уваги, що відповідно до п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України "Про судовий збір" судовий збір не справляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що судові витрати слід віднести за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: partial