Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-01 00:00:00

Позивач АТ «УКРСИББАНК звернувся до Малиновського районного суду м.Одеси із вищевказаним позовом, уточненим у подальшому посилаючись на те, що 04.02.2008 між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11293501000, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитним договором 04.02.2008 між [PERSON] та АТ "УкрСиббанк" був укладений та нотаріально засвідчений договір іпотеки. Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем надано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно рішення Суворовського районного суду від 05.04.2016 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором та рішення звернуто до примусового виконання. Так, 08.02.2017 року відкрито виконавче провадження №53358695, та 07.12.2017 року дане провадження закрито в зв`язку з повним виконанням. Згідно довідки позивача №09-86/96 від 15.11.2017 року - 08.12.2017 державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» знята заборона відчуження іпотечного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника. Надалі, [PERSON] продала 08.12.2017 року спірну квартиру [PERSON] , а [PERSON] в свою чергу - 28.12.2018 року продав дану квартиру [PERSON] . Але, позивач зазначає, що заборгованість [PERSON] не погашена, а тому права Банку, як Іпотекодержателя порушено продажом іпотечного майна, та в зв`язку з вказаними обставинами Банк звернувся до суду, та в кінцевій редакції позову Банк просив скасувати рішення державного реєстратора про припинення іпотеки, про реєстрацію права власності за [PERSON] та за [PERSON] . Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 20 липня 2020 року відкрито загальне позовне провадження по справі за позовом за позовом АТ «УКРСИББАНК» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію припинення іпотеки, записів про право власності. Ухвалою Малиновського районного суду м. Одеси від 04.03.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до слухання по суті. 13.04.2021 року в судовому засіданні сторони надали свої пояснення, та судове засідання було відкладено для підготовки сторін до судових дебатів. В судове засідання, призначене на 02.08.2021 року позивач та представник позивача не з`явилися, про дату, час та місце слухання справи повідомлялися належним чином. Представник позивача подала суду заяву де позов підтримала та наполягала на його задоволені. Відповідачка [PERSON] в судове засідання 02.08.2021 року не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином, причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чирка О.О. через канцелярію суду надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутності, просила відмовити в задоволені позову. Представник відповідача [PERSON] -адвокат Торган Л.М. через канцелярію суду надала до суду заяву щодо розгляду справи за її відсутності, просила відмовити в задоволені позову. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази в їх сукупності суд вважає, що уточнені позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених Кодексом. Судом встанволено, що 04.02.2008 між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11293501000, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитним договором 04.02.2008 між [PERSON] та АТ "УкрСиббанк" був укладений та нотаріально засвідчений договір іпотеки. Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем надано в іпотеку квартиру [ADDRESS] . Згідно рішення Суворовського районного суду від 05.04.2016 року з [PERSON] стягнуто заборгованість за кредитним договором та рішення звернуто до примусового виконання. Так, 08.02.2017 року відкрито виконавче провадження №53358695, та 07.12.2017 року дане провадження закрито в зв`язку з повним виконанням. Згідно довідки позивача №09-86/96 від 15.11.2017 року - 08.12.2017 державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» знята заборона відчуження іпотечного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника. Надалі, [PERSON] продала 08.12.2017 року спірну квартиру [PERSON] , а [PERSON] в свою чергу - 28.12.2018 року продав дану квартиру [PERSON] . Але, позивач зазначає, що заборгованість [PERSON] не погашена, а тому права Банку, як Іпотекодержателя порушено продажом іпотечного майна, та в зв`язку з вказаними обставинами Банк звернувся до суду, та в кінцевій редакції позову Банк просив скасувати рішення державного реєстратора про припинення іпотеки, про реєстрацію права власності за [PERSON] та за [PERSON] . Відповідач [PERSON] відзиву на позов не надала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не погодились з вказаним позовом, надали суду письмові пояснення через своїх представників, та свою незгоду з позовом обгрунтували наступним. Згідно довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, виданої ПАТ «Укрсиббанк» відділення 908, [PERSON] станом на 15.11.2017 року виконала всі обов`язки перед кредитором ПАТ «Укрсиббанк» та в зв`язку з цим припинили дію кредитні договори, та договір іпотеки, і 08.12.2017 державним реєстратором КП «Департамент державної реєстрації» знята заборона відчуження вищезазначеного нерухомого майна та вилучено запис з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та вилучено запис з Державного реєстру іпотек про іпотеку нерухомого майна боржника. Та згідно довідки ПАТ «Укрсиббанк» про відсутність заборгованості [PERSON] перед ПАТ «Украсиббанк» Поставновою державного виконавця від 07.12.2017 року виконавче провадження закінчено з підстав повного виконання зобов`язання боржником перед кредитором. Вказана постанова позивачем не оскаржена, не скасована, а отже, на думку відповідачів, є безспірним доказом виконання зобов`язання [PERSON] перед ПАТ «Укрсиббанк». Надалі, використовуючи правомочності власника, що ніким не обмежені - [PERSON] продала 08.12.2017 року спірну квартиру [PERSON] , а [PERSON] в свою чергу - 28.12.2018 року продав дану квартиру [PERSON] . Оцінюючи подані докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено та не оспорюється сторонами, що 04.02.2008 між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11293501000, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит в іноземній валюті в сумі 56000,00 доларів США. Дослідивши зміст укладеного Кредитного договору, суд дійшов висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є кредитним договором. Відповідно до статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення про позику, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно з нормами частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У відповідності до норм статті 1049 Цивільного кодексу України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. На забезпечення виконання зобов`язань позичальника за вищевказаними кредитним договором 04.02.2008 між [PERSON] та АТ "УкрСиббанк" був укладений та нотаріально засвідчений договір іпотеки. Згідно договору іпотеки, іпотекодавцем надано в іпотеку квартиру [ADDRESS] , що була на той час власністю Іпотекодавця. Дослідивши зміст Договору іпотеки, суд дійшов до висновку, що даний правочин за своєю правовою природою є іпотечним договором, яким забезпечено виконання зобов`язання за Кредитним договором. Положеннями ст. 572 Цивільного кодексу України передбачено, що в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Надаючи оцінку спірним правовідносинам щодо скасування запису про іпотеку та заборону відчуження квартири [ADDRESS] суд зазначає наступне. Згідно з частиною першою статті 509, статтею 526 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За загальним правилом зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом (частини перша та друга статті 598 ЦК України). Правила припинення зобов`язання сформульовані в главі 50 «Припинення зобов`язання» розділу I книги п`ятої «Зобов`язальне право» ЦК України. Норми цієї глави передбачають, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України), переданням відступного (стаття 600 ЦК України), зарахуванням (стаття 601 ЦК України), за домовленістю сторін (стаття 604 ЦК України), прощенням боргу (стаття 605 ЦК України), поєднанням боржника і кредитора в одній особі (стаття 606 ЦК України), неможливістю виконання (стаття 607 ЦК України), смертю фізичної особи чи ліквідацією юридичної особи (статті 608 та 609 ЦК України). Відповідно до приписів статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (частина п`ята статті 3 Закону України «Про іпотеку»). Підстави припинення іпотеки окремо визначені в статті 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. За змістом указаної норми іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання (абзац другий частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку»). Довідка №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана ПАТ «Укрсиббанк» відділення 908, від 15.11.2017 року містить докази щодо виконання та припиненя основного зобов`язання за вищезазначеним кредитним договором [PERSON] перед ПАТ «Укрсиббанк» в повній мірі, та вказує на припинення всіх кредитних договорів та договору іпотеки. Судом встановлено, що відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 07.12.2017 року державним реєстратором КП «Департамент державної реєстраії» прийнято рішення №38604261 про реєстрацію припинення іпотеки щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , прийнято рішення №38602937 про реєстрацію припинення заборони щодо об`єкту нерухомого майна - квартири [ADDRESS] , та внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про припинення іпотеки та обтяження за Договором іпотеки. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 08.12.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Бураковою О.І. засвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та зареєстровано право власності за [PERSON] . Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, 28.12.2018 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Сімоновою О.Ю. засвідчено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] та зареєстровано право власності за [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що неправомірно внесено записи до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно щодо припинення іпотеки та скасування заборони відчуження нерухомого майна, оскільки заборгованість за Кредитним договором [PERSON] не погашена. Твердження позивача щодо підробки невстановленою особою підпису представника банку [PERSON] та печатки відділення банку №938 на довідці про погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк» не відповідає обставинам справи, оскільки запис про виключення запису про іпотеку та заборону відчуження спірної квартири здійснено на підставі довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана відділенням 908 керівник [PERSON] ПАТ «Укрсиббанк», від 15.11.2017 року. Позивачем не надано копії жодної з вказаних довідок взагалі, не обґрунтовано та не доведено, що довідку про погашення заборгованості за кредитними зобов`язаннями [PERSON] було підроблено. Позивачем не надано матеріалів службового розслідування, відсутні пояснення представників відділень банків, які підписували вищевказані довідки, що говорить про правомірність видачі [PERSON] довідки про погашення заборгованості за кредитним договором [PERSON] перед ПАТ «УкрСиббанк», виданої 15.11.2017 року керівником відділення банку №908. За змістом ст. 546 Цивільного кодексу України, виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання зобов`язання. Виконання зобов`язання (основного зобов`язання) забезпечується, якщо це встановлено договором або законом Недійсне зобов`язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов`язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим Кодексом. Недійсність правочину щодо забезпечення виконання зобов`язання не спричиняє недійсність основного зобов`язання. (ст. 548 Цивільного кодексу України). Відповідно до ст. 572 Цивільного кодексу України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (ст. 575 Цивільного кодексу України). Згідно з приписами ст. 583 Цивільного кодексу України, заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Наведені норми закону, які регулюють забезпечення виконання зобов`язання, дають підстави для висновку, що забезпечувальне зобов`язання поділяє юридичну долю основного, оскільки акцесорне правовідношення за своєю правовою природою є додатковим до іншого, основного, без якого воно втрачає свій сенс і значення та виявляється, в тому числі, у неможливості переходу прав кредитора до третьої особи за основним зобов`язанням без одночасного переходу до неї зобов`язання додаткового. Так, у додатковому характері забезпечувальних зобов`язань вбачається неможливість їх існування поза межами існування основного зобов`язання, а отже виходячи з правової природи забезпечувальних зобов`язань, акцесорні права, що виникають з таких зобов`язань, слідують долі основних у відносинах цесії. Як встановлено судом, спір у справі, власне, виник стосовно договору забезпечення, укладеного в забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , заперечуючи проти позову, зазначаєють що позовні вимоги не ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а сам позов не містить доказів, що свідчать про порушення прав позивача. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Наступні іпотеки припиняються внаслідок звернення стягнення за попередньою іпотекою. Відомості про припинення іпотеки підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Виходячи з правових підстав позову, доводи позивача зводяться до того, що заборгованість за Кредитним договором №11293501000 досі не погашена [PERSON] , а документи, які стали підставою для закінчення виконавчого провадження - довідка відділення Банку 938 за підписом [PERSON] - підробена. Про документи, які стали підставою для припинення обтяження та іпотеки за Кредитним договором та Договором іпотеки - довідка відділення Банку 908 за підписом [PERSON] в позові не йдеться. Більше того, суд зазначає наступне, в витягу з ЄРДР , що наданий позивачем до позову, вказано, що 06.04.2018 року до Суворовського ВП надійшла заява від представника ПАТ «Укрсиббанк» про те, що невстановлена особа в період з 08.02.2018 року по 07.03.2018 року підробила печатку на довідці відділення Банку 938 за підписом [PERSON] про погашення заборгованості за Кредитним договором №11293501000 [PERSON] . В той же час, відповідачем було подано копію Довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, виданої ПАТ «Укрсиббанк» відділення 908, який містить підпис з реквізитами: в.о. керівника відділення 908 [PERSON] , а також скріплений печаткою з реквізитами позивача. Відповідно до вказаної довідки зазначено, що [PERSON] станом на 15.11.2017 року виконала всі обов`язки перед кредитором ПАТ «Укрсиббанк» та в зв`язку з цим припинили дію кредитні договори, та договір іпотеки. Позивачем ніяк не спростовано змісту вказаної довідки, позивач не звертався ддо правоохоронних органів з заявою щодо підроблення даного документу, позивачем не подано клопотання про призначення експертизи щодо ймовріної підробки документу. За наведених обставин, за відсутності будь-яких доказів у підтвердження того, що Довідка №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана відділенням 908 «Укрсиббанк», та містить підпис з реквізитами: в.о. керівника відділення 908 [PERSON] , а також скріплена печаткою з реквізитами позивача, у якій власне, зазначено про погашення заборгованості за Кредитним договором та про припинення у зв`язку з цим іпотеки за Договором іпотеки, - підписані не в.о. керівника відділення 908 [PERSON] або печатка підроблена, тому доводи позивача не знаходять свого підтвердження серед сукупності наявних у справі доказів. В зв`язку з недоведенністю позивачем підстав позову, зокрема в частині наявності заборгованності [PERSON] перед позивачем, та як слідство - недоведенністю наявності в банку прав Іпотекодержателя щодо спірної кавартири, не заслуговують на увагу твердження Банку про нікчемність договору купівлі-продажу спірної квартири від 08.12.2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та договору купівлі-продажу спірної квартири від 28.12.2027 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , з огляду на ту обставину, що відповідно до довідки №09-86/96 від 15.11.2017 року, що видана відділенням 908 «Укрсиббанк» від 15.11.2017 року за кредитним договором [PERSON] виконала всі зобов`язання перед Банком, що свічить про припиненя основного зобов`язання перед ПАТ «Укрсиббанк» в повній мірі, та вказує на припинення всіх кредитних договорів та договору іпотеки, а зворотного позивач суду не довів. В поясненнях до судових дебатів, наданих предстаником позивача, зазначено, що довідка №908 буда підписана від імені В.о. керівника відділення №908 ПАТ «УкрСиббанк».При цьому з 21.12.2009 року назва організаційно-правової форми «УкрСиббанк» юула змінена з АКІБ ( Акціонерний комерційний інноваційний банк) на ПАТ ( Публічне акціонерне товариство) та всі печатки банка були замінені на нові, а із попередньою назвою печатки були виведені із використання та знищені, тоді як дата довідки зазначена 15.11.2017р. Під час розгляду справи суд не зміг пересвідчитись в обставинах вказаних предстаником позивача, оскільки з безкоштовного пошуку відомостей у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань не вбачаєтсья зміниназви організаційно-правової форми, а предстаником позивача не надано належних та допустимих доказів щодо заміни та знищення печаток. Крім того, подача нових доказів в стадії судових дебатів не передбачена нормами ЦПК України. З огляду на наведене, суд доходить висновку, що позов АТ «Укрсиббанк» не підлягає задоволенню. У п. 58 рішення Європейського суду з прав людини від 10.02.2010 "Справа "Серявін та інші проти України"" (Заява № 4909/04) зазначено, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі "Суомінен проти Фінляндії", №37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі "Гірвісаарі проти Фінляндії", № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Окрім того, суд, при вирішення даного спору враховує висновки, наведені Європейським судом з прав людини у справі "Проніна проти України", яким було вказано, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи. З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах. Питання щодо розподілу витрат суд вирішує на підставі статті 141 ЦПК України. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чирка О.О. через канцелярію суду надала до суду заяву щодо стягнення витрат на правовову допомогу, із зазначенням обсягу наданої правової допомоги та з надання чотирьох банковських квитанцій про сплату [PERSON] на користь адвоката Чирки О.О. загалом сумми 17 000 (сімнадцять тисяч) гривень. Право на професійну правничу допомогу гарантовано статтею 59 Конституції України, офіційне тлумачення якого надано Конституційним Судом України у рішеннях від 16 листопада 2000 року № 13-рп/2000, від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009. Так, у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року № 23-рп/2009 зазначено, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема, в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Витрати на професійну правничу допомогу є видом судових витрат (п. 1 ч. 3 статті 133 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) і всі норми процесуального кодексу, які стосуються судових витрат відносяться також до витрат на професійну правничу допомогу. Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів. Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано: «… якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, надано … платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення». У додатковій постанові Великої Палати Верховного суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц, зазначено, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Із запровадженням з 15 грудня 2017 року змін до ЦПК України законодавцем принципово по новому визначено роль суду у позовному провадженні, а саме: як арбітра, що надає оцінку тим доказам та доводам, що наводяться сторонами у справі, та не може діяти на користь будь-якої із сторін, що не відповідатиме основним принципам цивільного судочинства. Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявність підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх неспівмірності. Виходячи зі складності даної справи та обсягу наданої правової допомоги, суд вважає, що сума гонорару у даній справі є співрозмірною, і тому присуджує її до стягнення з позивача на користь відповідача [PERSON] . Суд також зазначає, що позивачем не було надано будь-яких заперечень чи доказів на спростування заявлених витрат на правову допомогу.

Outcome: approved