Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-11 00:00:00

[PERSON] 30.03.2018 року звернулась до суду з позовом до Держави Україна в особі Державної казначейської служби України, Харківської обласної прокуратури про стягнення моральної шкоди в сумі, яка після уточнення позовною заявою від 06.01.2021 року, складає 318 200,00 грн. В обгрунтування позову зазначено, що 29.10.2009 року Харківським міжрайонним транспортним прокурором стосовно [PERSON] порушено кримінальну справу №2209007 за ознаками складів злочинів, передбачених ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України. 28.12.2009 року ст. слідчим Харківської міжрайонної транспортної прокуратури Бурмакою В.А. позивачу було пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями, складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.2010 року кримінальну справу направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Після проведеного додаткового розслідування, відносно неї вдруге складено обвинувальний висновок і справу направлено для розгляду до суду. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 25.03.2011 року кримінальну справу вдруге направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Після проведеного додаткового розслідування втретє складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду. Постановою Ленінського районного суду м. Харкова від 02.03.2012 року кримінальну справу втретє направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування.Після проведеного додаткового розслідування вчетверте складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду. Постановою Ленінського районного суду м.Харкова від 03.01.2013 року кримінальну справу вчетверте направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування. Щодо позивача обирався запобіжний захід у вигляді підписки про невиїзд. Численні клопотання її захисника про закриття справи за відсутності у її діяннях складу злочину прокуратурою ігнорувалися, а потім взагалі ними була змінена підсудність і передано кримінальну справу до міліції. 28.05.2014 року слідчий СВ ЛВ на ст. Харків-Пасажирський УМВС України на Південній залізниці Зацаринна А.М. винесла постанову про закриття кримінального провадження №12013220680001415 від 22.10.2013 року за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.366 КК України. Позивач зазначає, що перебувала під слідством 53 місяці та 1 день , з 28.12.2009 року, кримінальну справу щодо неї було закрито 28.05.2014 року. Під час незаконного перебування під слідством їй було завдано значних моральних страждань внаслідок психологічного впливу, який полягав у тому, що за цей час вона була змушена багато разів прибувати до слідчого і до суду. При цьому вона відволікалась від виконання обов`язків начальника залізничної станції, не могла повноцінно займатися своїми функціональними обов`язками. Про виїзди до слідчого і суду вона ставила до відома рідних та близьких, а також керівників та своїх підлеглих, що принижувало її. Поїздки вона здійснювала за власний рахунок, а також забезпечувала прибуття свого захисника. Весь цей час вона перебувала у напруженому психологічному стані, що призвело до госпіталізації до лікарні з нервовими стресами, загострення хронічного панкреатиту, гастриту, підвищення тиску. Від безпідставних обвинувачень страждали також її діти та чоловік. Внаслідок перебування на підписці про невиїзд і необхідності прибувати за викликами до слідчого чи суду, [PERSON] не могла забезпечити своє лікування у санаторії та організовувати сімейний відпочинок під час відпустки. Свої моральні страждання вона оцінює в 318200,00 грн., які просить стягнути з Державного бюджету України на її користь. Сторони в судове засідання не з`явилися. Від представника позивача адвоката Жигилій П.В. надійшла заява, в якій він позовні вимоги [PERSON] підтримує та просить їх задовольнити, а судові засідання проводити без нього та позивачки. Представники відповідачів, Харківської обласної прокуратура та Держави Україна в особі Державної Казначейської служби Українм, в судове засідання не прибули, про час та місце розгляду справи неодноразово були повідомлені своєчасно та належним чином. Дослідивши зібрані в справі письмові докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до норм Цивільного процесуального кодексу України суд вирішує спір на засадах змагальності та диспозитивності в межах заявлених позовних вимог, які включають правові і фактичні обставини справи. Кожна сторона доказами повинна довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що 29.10.2009 року Харківським міжрайонним транспортним прокурором Чехуновим Д.М. було порушено кримінальну справу у відношенні [PERSON] за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.366 та ч.1 ст.191 КК України (а.с.84). Постановою ст.слідчого Харківської міжрайонної транспортної прокуратури Бурмаки В.А. [PERSON] було пред`явлено обвинувачення за вказаними статтями, 31.12.2009 року складено обвинувальний висновок і кримінальну справу направлено до суду (а.с.85-96). Постановами Ленінського районного суду м. Харкова від 02.06.10, 25.03.2011, 02.03.2012, 03.01.2013 року кримінальну справу по обвинуваченню [PERSON] за ч.1 ст.191, ч.1 ст.366 КК України чотири рази було направлено Харківському міжрайонному транспортному прокурору для проведення додаткового розслідування у зв`язку з неповнотою досудового слідства. Однак органами досудового розслідування кожного разу складався новий обвинувальний акт і справа направлялася до суду. Слідчий СВ ЛВ на ст.Харків-Пасажирський УМВС України на Південній залізниці Зацаринна А.М. , 28.05.2014 року винесла постанову про закриття кримінального провадження №12013220680001415 від 22.10.2013 року за відсутністю в діях [PERSON] складу кримінального правопорушення (а.с.103-105). Під час проведення досудового та судового слідства відносно позивачки був обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Позивачка зазначає, що перебувала під слідством 53 місяці і 1 день, з 28.12.2009 року по 28.05.2014 року, що завдало їй значних моральних страждань, які вона оцінює в 318 200,00 грн. і просить їх стягнути з Державного бюджету України на її користь. Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (стаття 56 Конституції України). Статтею 1167 ЦК України передбачено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до ст. 1176 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом . Відповідно до вимог ст. 1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" N 266/94-ВР від 01.12.94 року (зі змінами), підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду. Стаття 2 зазначеного Закону України N 266/94-ВР від 01.12.94 року (зі змінами) передбачає, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Аналізуючи встановлені факти і надані докази, суд вважає, що має місце факт незаконного перебування [PERSON] під слідством і незаконного застосування до неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд. При визначенні періоду незаконного перебування позивача під слідством та судом враховується рішення Конституційного Суду України N 9-рп/99 від 27.10.99 року по справі N 1-15/99, згідно якого притягнення до кримінальної відповідальності, як стадія кримінального переслідування, починається з моменту пред`явлення особі обвинувачення у вчиненні злочину. Отже, початком перебігу такого строку слід вважати 28.12.2009 року, а саме з моменту пред`явлення [PERSON] обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України , а кінцем перебігу зазначеного строку слід вважати 28.05.2014 року (день винесення постанови слідчого про закриття кримінального провадження). Тому, загальний строк незаконного перебування позивача під слідством становить 53 місяці і один день. Згідно вимог ст. 3 Закону України N 266/94-ВР від 01.12.94 року (зі змінами), у наведених в статті 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами досудового розслідування, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з поданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. У відповідності до ст. 4 Закону України N 266/94-ВР від 01.12.94 року (зі змінами), відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Частинами 2 та 3 статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" передбачено, що розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про Державний бюджет України на 2021 рік" установлено у 2021 році мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 6000 гривні. Пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України N 4 від 31.03.95 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що у випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Суд погоджується з твердженнями позивачки, що внаслідок протиправних дій органів досудового розслідування та прокуратури вона впродовж тривалого проміжку часу (53 місяці місяців та один день) зазнавала душевних страждань, пов`язаних з протиправною поведінкою щодо неї, оскільки обрання відносно неї запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд було порушено її право на свободу пересування, внаслідок чого вона не могла виїхати на відпочинок чи лікування, а інформація відносно неї про порушену кримінальну справу принижувала честь та гідність і її ділову репутацію, що формувало в її оточенні і на роботі негативну думку про неї. Вказані обставини порушили звичайний ритм життя позивача, призвели до погіршення реалізації нею своїх звичок і бажань, внаслідок чого [PERSON] була вимушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя та спрямовувати свої зусилля на захист і відновлення попереднього становища. Разом з цим надані позивачем копії медичних документів, яким вона підтверджує погіршення свого стану здоров`я внаслідок незаконного перебування її під слідством суд оцінює критично. Так, записи про гіпертонічний криз, які датуються 18.09.2009 року, взагалі здійснені до порушення відносно неї кримінальної справи 29.10.2009 року; записи від 02.11.2009 року підтверджують захворювання позивача на ОРЗ, (а.с.70-71); виписки про амбулаторне і стаціонарне лікування [PERSON] у різний час під час загострення її хронічних хвороб не підтверджують причинно-наслідковий зв`язок погіршення стану її здоров`я з її перебуванням під слідством (а.с.72-73,79-83). Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що позивач має право на відшкодування заподіяної моральної шкоди, яку слід розраховувати, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Так, з 01.01.2021 року установлена мінімальна заробітна плата у розмірі 6000 грн. Норма частини третьої статті 13 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" визначає, що у подібних правовідносинах відшкодування моральної шкоди провадиться виходячи з розміру, який не може бути меншим одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом, при цьому суди, з урахуванням конкретних обставин справи, не обмежені у визначенні більшого розміру відшкодування моральної шкоди, тобто такий обрахунок є мінімально гарантованим законом, що узгоджується з висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 22 квітня 2019 року у справі № 236/893/17 (провадження № 14-4цс19). Таким чином законодавством встановлений лише мінімальний розмір для визначення моральної шкоди, а не граничний. Таким чином, суд вважає, що відшкодування з урахуванням моральних страждань, спричинених позивачці, в сумі 318 200 грн. є розумним і достатнім. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Враховуючи зазначене, позов необхідно задовольнити та стягнути з Державної казначейської служби України за рахунок Державного бюджету України шляхом списання коштів з Єдиного казначейського рахунку Державного бюджету Українина користь позивача 318200 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ч.6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати необхідно віднести на рахунок держави.

Outcome: approved