Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-16 00:00:00

12 березня 2015 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс", третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, Гаражний кооператив "Соколи" про усунення перешкод у користуванні гаражем. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач посилається на те, що у 2006 році позивачем був збудований гараж, що знаходиться за адресою: вулиця Вовчинецька, 225, місто Івано-Франківськ, як членом Гаражного кооперативу "Соколи" та внесений в його пайовий фонд. На момент побудови власником земельної ділянки була Івано-Франківська міська рада, а користування земельною ділянкою здійснювалося Гаражним кооперативом "Соколи" на підставі договору оренди землі. У 2012 році власником земельної ділянки стало Товариство з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс". З цього часу відповідачем вчиняються дії щодо порушення та обмеження прав та інтересів позивача. Листом від 30.10.2013 року № 1210 відповідач пред'явив позивачу вимогу про сплату неіснуючого боргу та погрожує вжити заходів щодо знесення гаражу. Право власності на гараж зареєстровано за позивачем, про що видано свідоцтво № 4227125 від 31.05.2013 року. Вважаючи, що права позивача, як власника гаражу, порушені, позивач просить заборонити Товариству з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" чинити перешкоди у користуванні гаражем [NUMBER] ряд [NUMBER] по вулиці Вовчинецькій, 225 в місті Івано-Франківськ. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги з підстав, викладених у позовній заяві, просили суд задовольнити позов. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні позивача, у судовому засіданні пояснив, що відповідачем вчиняються дії щодо порушення та обмеження прав власників гаражів, які є членами Гаражного кооперативу "Соколи", в даний час слідчим відділом МВ УМВС України в Івано-Франківській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактами зловживання службовим становищем, шахрайських дій та самоуправства службових осіб Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс", позивач як член Гаражного кооперативу "Соколи" не має жодних зобов'язань перед відповідачем щодо сплати коштів, пов'язаних з користуванням гаражем. Вважав, що позов підлягає до задоволення. Представник відповідача позовні вимоги не визнав, суду пояснив, що гараж позивача знаходиться на земельній ділянці, право власності на яку з 2012 року зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії [NUMBER] від 25.10.2012 року, тому відповідне речове право на землю за відповідачем було зареєстровано значно раніше, ніж зареєстровано речове право позивача на гараж, позивачем жодних доказів правомірності виникнення в нього права користування чужою земельною ділянкою для забудови не наведено. Жодні перешкоди відповідачем щодо користування власністю позивачу не вчиняються. Відповідачем до Івано-Франківського окружного адміністративного суду було оскаржено рішення № 2761324 від 31.05.2013 року державного реєстратора про проведення первинної реєстрації речових прав [PERSON], 23.04.2014 року за вказаним позовом було порушено провадження по адміністративній справі, проте справа по суті не вирішена. З вказаних підстав просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Суд, вислухавши пояснення сторін, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. 31.03.2013 року позивач вступив до Гаражного кооперативу "Соколи" (а.с. 6). Відповідно до довідки про право власності на гараж від 10.04.2013 року № 36/01-04, Гаражний кооператив "Соколи" посвідчує, що гараж (бокс) [NUMBER] ряд [NUMBER] по [ADDRESS] дійсно належить [PERSON] на праві власності (а.с. 5). Рішенням про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 2761324 від 31.05.2013 року проведена державна реєстрація права власності, форма власності: приватна, розмір частки: 1/1 на гараж, що розташований: Івано-Франківська область, місто Івано-Франківськ, "Соколи" гаражний кооператив, гараж [NUMBER], за суб'єктом [PERSON] (а.с. 32). Власником гаражу [NUMBER] загальною площею 22,7 кв.м. є позивач (а.с. 7-12). Відповідно до вимозі № 1210 від 30.10.2013 року, Товариство з Обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" повідомляє [PERSON], що заборгованість за фактичне користування автостоянкою з врахуванням площі зайнятого гаражем становить 1080 грн., просить оплатити вказану суму заборгованості, а у разі невиконання умов вимоги звернеться до суду з вимогою про стягнення заборгованості, знесення тимчасово встановленого гаражу на гаражній автостоянці по вулиці Вовчинецька, 225 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради та повернення зайнятої земельної ділянки (а.с. 4). Товариство з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" є власником земельної ділянки площею 6,2207 га, розташованої за адресою: вулиця Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область (а.с. 23). Загальними зборами учасників Товариства з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" затверджений Тимчасовий порядок користування гаражною автостоянкою по вулиці Вовчинецька, 225, що в місті Івано-Франківську (а.с. 25-26). Відповідачем 24 березня 2014 року прийнятий наказ "Про обслуговування гаражної автостоянки" (а.с. 27). 04 вересня 2012 року Товариством з обмеженою відповідальністю "Х-Адванс" прийнятий наказ "Про упорядкування роботи автостоянки ТОВ "Х-Адванс" (а.с. 98). Між позивачем, відповідачем та третьою особою, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача, тривають численні судові спори (а.с. 24, 54-81). Згідно листа від 30.03.2014 року за вих. № 04/2/2/3-181-13 прокуратури Івано-Франківської області, слідчим відділом прокуратури області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні за фактом службової недбалості при проведенні державної землевпорядної експертизи звіту про грошову оцінку земельної ділянки площею 0,63201 га, розташованої на вулиці Вовчинецькій, 225 в с. Вовчинець Івано-Франківської міської ради (а.с. 90-91). Відповідно до листа прокуратури Івано-Франківської області від 24.03.2015 року за вих. № 06/1-181-13, слідчим відділом прокуратури проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні № 12013090020000075 від 03.07.2014 року за ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 366 Кримінального кодексу України за фактом незаконного відчуження земельних ділянок Вовчинецької сільської ради на користь АТВТ "Родон" (а.с. 93). Згідно відповіді Івано-Франківської філії Державного підприємства "Інформаційний центр" Міністерства юстиції України від 11.04.2014 року за вих. № 03-19/459, за адресою: місто Івано-Франківськ, вулиця Вовчинецька, 225 міститься запис "Соколи" гаражний кооператив (а.с. 92). Відповідно до ст. 129 Конституції України, одним із основних засад судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи незалежним і безстороннім судом. Ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Положеннями частин 1-3 ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1-2 ст. 11 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 57 Цивільного процесуального кодексу України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст. 58 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Ст. 59 Цивільного процесуального кодексу України встановлює, що суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Конституцією України (ст. 41) та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року відповідно до Закону України від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції", закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. За правилами ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності з положеннями ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Ч. 1 ст. 391 Цивільного кодексу України закріплює, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Суд вважає, що позивач належних та допустимих доказів, відповідно до положень ст.ст. 58, 59 Цивільного процесуального кодексу України, про вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні гаражем суду не надав, також позивачем не доведено, які саме перешкоди необхідно заборонити вчиняти відповідачу. Суд не може прийняти в якості доказів оголошення (а.с. 99-100), надані представником позивача та третьої особи, оскільки з цих доказів не вбачається те, що дані оголошення були складені саме відповідачем, а також з оголошень видно, що адміністрація просить погасити заборгованість включно до червня 2012 року, проте відповідач є власником земельної ділянки, розташованої за адресою: вулиця Вовчинецька, 225, с. Вовчинець, Івано-Франківська міська рада, Івано-Франківська область на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 25.10.2012 року (а.с. 23). Також суд не може вважати належним та допустимим доказом вимогу до власника гаражу (а.с. 101), оскільки з даної вимоги не можна достовірно встановити дату пред`явлення цієї вимоги, а також, що дана вимога була висунута саме відповідачем. Вимога № 1210 від 30.10.2013 року (а.с. 4) не може вважатися доказом вчинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні гаражем, так як відповідач таким чином лише скористався своїм правом на надіслання вимоги й жодних інших дій відповідачем після надіслання вимоги не було виконано, що також підтверджено у судовому засіданні представником позивача. Посилання позивача на ст.ст. 376, 392 Цивільного кодексу України не заслуговує на увагу, так як гараж належить позивачу на праві власності й у позовних вимогах не ставиться питання про визнання права власності. Інші доводи суд не може прийняти до уваги, оскільки вони не є суттєвими для вирішення спору та не підтверджують вчинення відповідачем позивачу перешкод у користуванні гаражем. Крім того, протягом усього часу розгляду справи по суті позивач не збільшив або зменшив розмір позовних вимог, не змінив підставу або предмет позову, а тому суд розглянув цивільну справу в межах пред'явлених вимог і на підставі поданих сторонами доказів. У відповідності до ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що в ході розгляду справи представниками позивача не було доведено у судовому засіданні вчинення відповідачем перешкод позивачу у користуванні гаражем, а тому відсутні правові підстави вважати, що діями відповідача порушено права чи охоронювані законом інтереси позивача, позивачем не доведені ті обставини, на які він посилається як на підстави своїх позовних вимог, тому, на думку суду, в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст. 88 Цивільного процесуального кодексу України, у разі відмови позивачеві у позові судові витрати позивачу не відшкодовуються з боку відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed