Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

27.08.2014 р. позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 2 серпня 2006 р. по 4 березня 2013 р. вона за трудовим договором, зареєстрованим у Доманівському районному центрі зайнятості, працювала продавцем продовольчих товарів у приватного підприємця - відповідача [PERSON] 4 березня 2013 р. її було звільнено на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. Відповідач з листопада 2010 р. до дня звільнення не виплачував їй заробітну плату. При звільненні їй не була виплачена ні заробітна плата за період з листопада 2010 р. по 04.03.2013 р., ні грошова компенсація за невикористані відпустки за період з 02 серпня 2006 р. по 04 березня 2013 р. Позивач вважала, що зарплата та компенсації за відпустки їй не виплачувалися через утримання цих коштів у рахунок погашення заборгованостей перед відповідачем за недостачами, виявленими під час ревізій. Проте, за позовом [PERSON] з неї рішенням Доманівського районного суду від 18.07.2014 р. стягнуто на його користь 21180 грн. боргу та 443,63 грн. відсотків за прострочення грошових зобов'язань. 01 липня 2014 р. [PERSON] звернулася до відповідача з заявою про надання їй довідки про нараховану заробітну плату з листопада 2010 р. до березня 2013 р., яка їй не надана. За розрахунком позивача, наведеним у позові, відповідач не виплатив їй з листопада 2010 р. по 04 березня 2013 р. 28859 грн. заробітної плати; 5873,4 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 6 років 6 місяців; 19990,44 грн. середнього заробітку за весь час затримки. Всього 54722,84 грн. Позивач [PERSON] просила рішенням суду стягнути з відповідача [PERSON] на її користь вищезазначені суми та допустити негайне виконання рішення. У судовому засіданні позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] особистої участі не приймали, їхні інтереси представляли представники [PERSON] та [PERSON] відповідно. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. Просила суд стягнути з відповідача на користь позивача 54722,84 грн., з яких 28859 грн. заробітної плати за період з листопада 2010 р. по 04 березня 2013 р.; 5873,4 грн. грошової компенсації за невикористані дні щорічних відпусток за 6 років 6 місяців та 19990,44 грн. середнього заробітку за весь час затримки. [PERSON] в обґрунтування заявлених позовних вимог посилалася на те, що позивач працювала продавцем в магазині, належному відповідачеві, з серпня 2006 р. по 04 березня 2013 р. За період з листопада 2010 р. до дня звільнення відповідач їй не сплачував заробітну плату. За весь період роботи позивачеві не надавалися щорічні відпустки та не виплачувалися компенсації за їх невикористання. Позивач [PERSON] не зверталася за захистом своїх прав до серпня 2014 р., оскільки не вважала їх порушеними. Так як, працюючи в магазині, [PERSON] дозволялося брати з каси гроші, як вона вважала, в рахунок заробітної плати. Проте у січні 2014 р. відповідач [PERSON] звернувся з позовом до суду про стягнення з неї виявлених сум недостачі в якості боргу, які були стягнуті рішенням суду. Зважаючи на те, що взяті позивачем з каси гроші не зараховані відповідачем в рахунок її заробітної плати, а ще й стягнуті з неї як борг, позивач подала позов про стягнення заробітної плати та інших пов'язаних з нею виплат. На думку представника [PERSON], позивач не пропустила строк звернення до суду, оскільки такий строк відповідно до ст.233 КЗпП України не обмежений, крім того, про порушення свого права позивачеві стало відомо після винесення рішення у справі за позовом [PERSON] про стягнення боргу з позивача [PERSON] Представник відповідача [PERSON] позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні в повному обсязі. В обґрунтування безпідставності позовних вимог посилався на те, що відповідач [PERSON] повною мірою виконував свої обов'язки, як роботодавець, по відношенню до найманого працівника [PERSON] Останній в повному обсязі виплачувалася заробітна плата, що, на його думку, підтверджується податковими розрахунками за формою 1ДФ ПП [PERSON] та індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] Пенсійного фонду України. Про виплату заробітної плати також, на думку представника відповідача [PERSON], свідчить відсутність претензій при розірванні трудового договору з боку [PERSON], її розписка від 07.02.2013 р., саме розірвання договору за згодою сторін також є доказом відсутності претензій найманого працівника, відповідь інспектора праці Територіальної державної інспекції Гусарова І.О. про те, що [PERSON] не зверталася до інспектора ні до ні після звільнення з приводу невиплати їй [PERSON] заробітної плати. [PERSON], як на підставу для відмови в задоволенні позову, посилався на пропуск позивачем тримісячного строку звернення з позовом до суду. У ході судового розгляду представник також звертав увагу суду на те, що у своїй діяльності на відповідача розповсюджується дія Законів України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні", "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування", положення Податкового кодексу України. Оскільки відповідач є фізичною особою підприємцем, він як особа, що веде спрощений облік доходів і витрат, не зобов'язаний вести окремі відомості про виплату заробітної плати, накази тощо. Така особа у разі сплати видатків вважається такою, що сплатила відповідні платежі. Крім цього, окремо звертав увагу суду на безпідставність вимог позивача про виплату заробітної плати з листопада 2008 р. по лютий 2011 р. включно, оскільки в цей період [PERSON] перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами мають місце трудові правовідносини, які регулюються Конституцією України, Кодексом законів про працю України, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативними актами. Статтею 43 Конституції України визначене право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно ч.1 ст.3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Зазначене свідчить про поширення дії КЗпП України на трудові відносини між [PERSON] та [PERSON] та про безпідставність заперечень представника [PERSON] про нерозповсюдження дії КЗпП України на спір у даній справі. Відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України, ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст.115 КЗпПУ заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні … не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Аналогічна позиція викладена і в ст.24 Закону України "Про оплату праці". Згідно ст.116 цього ж Кодексу при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У судовому засіданні встановлено, що 02 серпня 2006 р. між підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладений трудовий договір, який того ж дня зареєстрований Доманівським РЦЗ за №99. За цим договором [PERSON] прийнята на роботу продавцем кафетерія "[INFO]" с.Суха Балка (п.2 договору). Трудовий договір розірваний сторонами та знятий з реєстрації 04 березня 2013 р. на підставі п.1 ст.36 КЗпП України. З копії вказаного договору та додатків до нього, наданих Доманівським РЦЗ, вбачається, що тривалість щорічної відпустки працівника складала 24 дні. Оплата праці обумовлена сторонами становила з 14.09.2007 р. в розмірі мінімальної заробітної плати. Факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з [PERSON] в період 02.08.2006 р. по 04.03.2013 р. підтверджується також копією її трудової книжки та не заперечується відповідачем. Заперечуючи проти наявності заборгованості у відповідача [PERSON] перед найманим працівником за заробітною платою, представник [PERSON] посилався на відрахування з її заробітної плати видатків та виплату заробітної плати, що підтверджене копіями форми 1-ДФ, індивідуальними відомостями про застраховану особу [PERSON] з Пенсійного фонду України, та записами в книзі по заробітній платі [PERSON] Дослідивши зазначені письмові докази, суд встановив, що згідно форми №1-ДФ приватним підприємцем [PERSON] [PERSON] нараховано: за 1 квартал 2011 р. 518,37 грн.; за 2 квартал 2011 р. 1454 грн.; за 3 квартал 2011 р. 2908,80 грн.; за 1 квартал 2012 р. 3251,19 грн.; за 2 квартал 2012 р. 3314,82 грн.; за 3 квартал 2012 р. 3339,06 грн.; за 4 квартал 2012 р. 3403,70 грн.; за 1 квартал 2013 р. 2432,79 грн. З індивідуальних відомостей про застраховану особу [PERSON] Пенсійного фонду України вбачається, що [PERSON] відраховувалися внески за застраховану особу [PERSON] з серпня 2006 р. по жовтень 2008 р. включно, березня 2011 р. по березень 2013 р. включно. З книги по заробітній платі ПП [PERSON] вбачається, що заробітна плата [PERSON] з березня 2011 р. по березень 2013 р. нараховувалася у мінімальному розмірі. Зазначені у книзі дані про нараховані суми відповідають сумам, зазначеним у формі №1-ДФ за цей же період. З цієї книги вбачається, що позивачеві нарахована заробітна плата за 2011 р. на загальну суму 7337,2 грн., за 2012 р. на загальну суму 13308,77 грн., за 2013 р. на загальну суму 2432,79 грн. Книга не містить підписів працівника про отримання нарахованих сум. Згідно ст.110 КЗпП України при кожній виплаті заробітної плати власник або уповноважений ним орган повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Представником відповідача [PERSON] не надані докази такого повідомлення працівника [PERSON], як і докази фактичного отримання заробітної плати позивачем. Його посилання про те, що відповідач не зобов'язаний вести розрахункові відомості чи збирати інші дані щодо виплати заробітної плати, оскільки є фізичною особою - підприємцем, не заслуговують на увагу в силу тієї ж ст.110 та ст.116 (щодо письмового повідомлення працівника про нараховані та належні до виплати суми) КЗпП України. Також не можуть бути визнані беззаперечним доказом реальної виплати заробітної плати відомості про відрахування податків та внесків з нарахованої заробітної плати без підтвердження її фактичного отримання працівником, оскільки такі відомості підтверджують лише фактичне утримання видатків, а не реальну виплату заробітної плати. Представник відповідача [PERSON], заперечуючи про наявність заборгованості з листопада 2010 р. по лютий 2011 р. включно, посилався на те, що в цей період [PERSON] не працювала, а перебувала у відпустці по догляду за дитиною. Як доказ цього надав заяву [PERSON] від 16.10.2008 р. на ім'я відповідача про надання їй декретної відпустки з 17.10.2008 р. та наказ №3 від 16.10.2008 р. приватного підприємця [PERSON] про надання [PERSON] декретної відпустки строком на 3 роки з 17.10.2008 р. Представник позивача [PERSON] заперечувала проти доводів представника [PERSON] з цього приводу, посилалася на те, що [PERSON] у вищевказаний період працювала, на підтвердження цього надала копії розписок від 24.11.2010 р., 04.03.2013 р., 17.01.2013 р. (оригінали яких знаходяться у цивільній справі №475/28/14), з тексту яких вбачається, що працівник [PERSON] працювала у вказаний період. Також на підтвердження роботи надала довідку Сухобалківської сільської ради Доманівського району за №32 від 19.01.2015 р. Крім цього, просила суд звернути увагу на те, що [PERSON] не була ознайомлена з наказом про надання їй декретної відпустки. Заслухавши пояснення представників, суд приходить до висновку, що представник позивача [PERSON] довела, що [PERSON] працювала з листопада 2010 р. по лютий 2011 р. продавцем магазину, а представник відповідача [PERSON] не спростував її доводи. Такий висновок суду ґрунтується на наступних доводах. З наданого наказу №3 від 16.10.2008 р. приватного підприємця [PERSON] вбачається, що продавцю кафетерію "Вітер" в с.Суха Балка [PERSON] з 17.10.2008 р. строком на 3 роки на підставі заяви [PERSON] надана відпустка по догляду за дитиною. З вказаним наказом під підпис позивач не ознайомлена. З тексту копії розписки [PERSON] від 26.11.2010 р. (яка в оригіналі надана [PERSON] як доказ боргу [PERSON] перед [PERSON] та зберігається у справі №475/28/14 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми боргу) вбачається, що [PERSON], працюючи продавцем у підприємця [PERSON] у кафетерії с.Суха Балка, зобов'язалася повернути в строк до 24.11.2011 р. 9351 грн. в рахунок відшкодування залишку виявленої при проведенні ревізії 3.10.2010 недостачі на суму 8753,50 грн. та 21.11.2010 р. в сумі 11851 грн. Згідно довідки Сухобалківської сільської ради №32 від 19.01.2015 р. [PERSON] дійсно працювала продавцем магазину, належному підприємцю [PERSON], в с.Суха Балка. У зв'язку з народженням сина 21.06.2008 р. не працювала з 20.06.2008 р. по 20.07.2008 р. Представник відповідача [PERSON] заперечував проти визнання копій розписок доказом, посилаючись на те, що вони не стосуються предмета доказування у даній справі та не можуть бути доказом того, що [PERSON] в цей період працювала. Також, на його думку, таким доказом не є і зазначена довідка сільської ради. Суд вважає такі посилання представника [PERSON] непослідовними та такими, що не відповідають фактичним обставинам. З копії рішення Доманівського районного суду від 18.07.2014 р. у справі №475/28/14-ц вбачається, що позивач у тій справі [PERSON], інтереси якого представляв [PERSON], саме на підставі наданих [PERSON] боргових розписок, в тому числі від 21.11.2010 р. на суму 9351 грн., просив про збільшення позовних вимог. З тексту рішення вбачається, що [PERSON], працюючи продавцем, визнала суми боргу та написала власноруч розписки. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд надану копію розписки від 21.11.2010 р. визнає належним та допустимим доказом того, що в оспорюваний представником відповідача період [PERSON] у відпустці по догляду за дитиною не перебувала, а фактично працювала продавцем. Інші копії розписок суд не визнає доказом, оскільки вони не стосуються предмета доказування у цій справі. Довідку Сухобалківської сільської ради №32 від 19.01.2015 р. суд визнає доказом на підтвердження фактичної роботи продавцем, оскільки зазначені у ній відомості підтверджують встановлені судом обставини. Посилання представника [PERSON] про неможливість фактичної роботи продавцем [PERSON] через народження дитини та пов'язаний з нею догляд спростовані поясненнями представника [PERSON], яка пояснювала, що догляд за дитиною здійснювала старша повнолітня дочка позивача [PERSON] За такого судом встановлено, що позивач з листопада 2010 р. по 04 березня 2013 р. дійсно працювала продавцем магазину-кафетерію "[INFO]" в с.Суха Балка. Згідно копії трудового договору між сторонами з додатками, наданими Доманівським РЦЗ, заробітна плата мала виплачуватися [PERSON] з 14.09.2007 р. у розмірі мінімальної заробітної, виходячи з 8 годин виконання робіт, а з 16.03.2011 р. у розмірі 101 % від мінімальної заробітної плати за час виконання робіт 4 години в день. Згідно ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Пояснення допитаних за клопотанням представника відповідача [PERSON] свідків - працівників Доманівського РЦЗ [PERSON] та [PERSON] суд не бере до уваги, оскільки їхні пояснення не стосувалися предмета доказування у даній справі. Також суд не визнає як доказ відсутності заборгованості з виплати заробітної плати лист головного держінспектора праці Територіальної державної інспекції з питань праці у Миколаївській області Гусарова І.О. від 04.09.2014 р. на запит відповідача, оскільки в ньому йдеться про останню перевірку, проведену 31.03.2011 р., тобто в період, коли за свідченнями сторони відповідача [PERSON] не працювала. Не може слугувати доказом відсутності заборгованості та надання відпусток довідка на ім'я судді за підписом приватного підприємця та бухгалтера, оскільки ці обставини підлягають документальному доказуванню. Таким чином, суд вважає в межах заявлених позовних вимог доведеним розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] з заробітної плати за період з листопада 2010 р. по лютий 2013 р. включно, виходячи з законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати у відповідний період, на загальну суму 28857 грн. Частина 5 ст.79 КЗпПУ зазначає, що конкретний період надання щорічних відпусток у межах, установлених графіком, узгоджується між працівником і власником або уповноваженим ним органом, який зобов'язаний письмово повідомити працівника про дату початку відпустки не пізніш як за два тижні до встановленого графіком терміну. Аналогічна норма зазначена в ст.10 Закону України "Про відпустки", яка до того ж зобов'язує роботодавця вести облік відпусток, наданих працівникам. Виходячи з зазначених норм, доказом надання відпусток можуть бути лише письмові накази з підписом працівника про ознайомлення з ними. Такі докази за весь період роботи [PERSON] з серпня 2006 р. по березень 2013 р. стороною відповідача суду не надані. Згідно ч.1 ст.83 КЗпПУ у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Зі змісту вказаної норми вбачається, що виплата грошової компенсації роботодавцем працівникові за всі невикористані відпустки є його обов'язком, а не правом. Відповідно до п. 7 розділу ІV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, нарахування компенсації за невикористані відпустки розраховується в календарних днях шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. За трудовим договором тривалість щорічної відпустки [PERSON] мала бути тривалістю 24 календарні дні. Середній заробіток за останні 12 місяців перед звільненням склав 1110,42 грн. Тривалість відпусток, які підлягали наданню [PERSON] за весь період роботи 6 років 6 місяців склав 156 днів (24 х 6 + 12 = 156 днів) Таким чином, грошова компенсація становить 1110,42 грн. х 12 міс. : 354 (дні року за винятком святкових і неробочих) х 156 кал.днів відпустки = 5872,05 грн. Вказана сума підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Згідно із частиною першою статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Конституційний Суд України в рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз'яснив, що за статтею 47 Кодексу роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Така правова позиція визначена, зокрема в постанові Верховного Суду України від 22.01.2014 р. у справі 6-159цс13. Відповідно до ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняті за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковими для застосування. Зважаючи на те, що відповідачем на день розгляду справи не проведений розрахунок з позивачем, з нього на користь позивача на підставі ч. 1 ст. 117 КЗпП України підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, тобто в межах заявлених вимог за період з 5 березня 2013 року по 27 серпня 2014 року, що відповідає 17 місяцям 23 дням. Виходячи з середнього заробітку в розмірі 1110,42 грн., середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 19728,46 грн. (1110,42 грн. х 17 міс. + (1110,42 грн. : 30 днів х 23 дні) = 19728,46 грн. Таким чином, загальна сума, що підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь [PERSON], складає 54457,51 грн., з них 28857 грн. - заробітна плата, 5872,05 грн. - грошова компенсація за невикористані відпустки, 19728,46 грн. - середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні. Посилання представника відповідача [PERSON] про пропуск позивачем строку звернення до суду не є слушними, виходячи з наступного. Згідно ч.2 ст.233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Щодо застосування ст.117 КЗпП України, то, виходячи з Рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 № 4-рп/2012, перебіг тримісячного строку розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Зважаючи на те, що [PERSON] з [PERSON] фактично не провів розрахунок, такий строк не сплинув. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Отже, з відповідача на користь держави підлягає стягненню 544 грн. 58 коп. судового збору.

Outcome: partial