Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом до відповідача про надання дозволу на виїзд їх дочки [PERSON] , [INFO] , за кордон для проживання та навчання без згоди та супроводу батька. В обгрунтування позову зазначила, що дочка після розірвання шлюбу з відповідачем 26 лютого 2014 року проживає разом з нею. З відповідачем вони відносин не підтримують, він не спілкується з дитиною, не цікавиться її життям, вихованням і навчанням, а позивачка з 2018 року офіційно працює та проживає в Республіці Польща, де в неї є інша сім`я. 10.01.2020 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , з яким у неї має народитися дитина. На даний час дочка тимчасово проживає з нею та її чоловіком в Республіці Польща в орендованій квартирі за адресою: [ADDRESS] , навчається у третьому класі початкової школи УНЗ "Школа "Материнка", вони з дочкою мають поліси медичного страхування та запрошення від [PERSON] для перебування на території Польщі з 01.08.2020 року по 30.11.2020 року. Позивачка має намір в подальшрму періодично виїжджати разом з дочкою за кордон для проживання з чоловіком та навчання дочки, де їй забезпечені кращі умови для навчання, культурного та духовного розвитку, соціального та медичного забезпечення високого рівня. Оскільки відповідач не надає добровільної згоди на виїзд дитини за кордон, вона просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, що відповідатиме інтересам дитини. В судовому засіданні представник позивачки підтримав позовні вимоги та прохав їх задовольнити, пояснивши суду, що на даний час позивачка проживає в Республіці Польща в орендованій квартирі у м. Варшаві, де в неї народилася друга дитина в іншій сім`ї. Дочка сторін проживає разом з позивачкою, навчається в 3 класі початкової школи УНЗ "Школа "Материнка" та перебуває на її утриманні. Строк дії запрошення на проживання у дочки сторін закінчився 30 листопада 2020 року. Тому він просить надатити дозвіл на тимчасові виїзди дитини за кордон без дозволу і супроводу батька до дати можливості дитиною самостійно вирішувати питання виїзду за кордон, а саме, до 25.11.2027 року, а також просить надати дозвід позивачці на оформлення відповідних дозвільних документів для навчання дитини без згоди відповідача до закінчення навчання у навчальному закладі. Відповідач заперечував проти задоволення позову, зазначивши, що позивачка не зверталась до нього з питанням наданням згоди на дозвл на виїзд дитини за кордон, де направлення листа-звернення, який міститься у матеріалах справи, було здійснено на адресу не за місцем його реєстрації та проживання, оскільки з 2015 року він проживає за місцем своєї реєстрації у с. Рацеве Чигиринського району Черкаської області і позивачці про це відомо, додавши, що він неодноразово намагався знайти дочку, однак позивачка чинить йому перешкоди в спілкуванні з дитиною, ховає її від нього. Також, позивачкою не виконуються умови мирової угоди, укладеної між ними 03 грудня 2015 року, він не знає, де проживає його дитина, по місцю реєстрації позивачка відсутня. Він неодноразо звертався з цього приводу до правоохоронних органів і в службу у справах дітей, однак допомогти йому не змогли. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, Служби у справах дітей Чигиринської міської ради Черкаської області Шевченко В.В. заперечував проти позову, зазначивши, що при задоволенні позову, позивачка фактично вивезе дитину за межі України до Республіки Польща на постійне місце проживання, на даний час позивачка має лише запрошення на тимчасовий виїзд за кордон. Житло, де на даний час проживає позивачка, орендується, як на даний час ставиться до дитини чоловік позивачки, не відомо, однак відомо, що за час, коли відповідач мав змогу брати участь у вихованні дитини - останній на відмінно з цим справлявся, нарікань дитини щодо нього не було, заборгованості по сплаті аліментів немає, навчальні заклади України також мають високий рівень на здобуття дининою гідної освіти. Вислухавши учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися в суд за захистом свого цивільного права у випадку його порушення з вимогою про примусове виконання зобов`язання в натурі. Згідно ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як встановлено судом, сторони проживали в зареєстрованому шлюбі, від якого шлюбу [INFO] у них народилася дочка [PERSON] , батьком якої згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 01.12.2011 року записаний відповідач. Відповідно до ухвали Чигиринського районного суду Черкаської області від 03 грудня 2015 року затверджено мирову угоду між сторонами у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи опікунська рада при виконавчому комітеті Чигиринської міської ради, служба у справах дітей Чигиринської районної державної адміністрації про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні та визначення способу спілкування з дитиною, відповідно до умов якої [PERSON] має право брати участь у вихованні та спілкуванні з неповнолітньою дочкою [PERSON] , наступними способами: систематичних побачень, які відбуватимуться щотижнево в неділю з 10-00 до 19-00 години без присутності [PERSON] , у місцях, які визначить [PERSON] ; побачень в дошкільному чи навчальному закладі з врахуванням режиму роботи та розкладу занять, встановлених дошкільним чи навчальним закладом; організації щорічного відпочинку протягом семи діб безперервно без присутності [PERSON] в межах України у місцях, які визначить [PERSON] [PERSON] при реалізації заходів, вказаних в п. 1 даної угоди, повинен враховувати потреби та інтереси дитини, стан її здоров`я, дотримуватися заходів безпеки. [PERSON] зобов`язується не чинити перешкод в організації [PERSON] заходів, встановлених п. 1 даної угоди, за винятком випадків хвороби дитини, що має бути підтверджено способом, визначеним законом. В такому випадку [PERSON] вправі організувати заходи, вказані в підпунктах 1 і 3 пункту 1 даної угоди в інші дні чи період. Позивач [PERSON] відмовляється від своїх позовних вимог до [PERSON] про усунення перешкод у вихованні, спілкуванні та визначення способу спілкування з дитиною. Також в судовому засіданні встановлено з повідомлення Чигиринського РВ ДВС ГТУЮ у Черкаській області про повернення виконавчого документу стягувачу від 04.10.2018 року № 5957, що ухвалу суду про визнання вище вказаної мирової угоди повернуто стягувачу без виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження". Судом встановлено, що 10 січня 2020 року позивачка уклала шлюб з [PERSON] , що вбачається зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10.01.2020 року, який працевлаштований та отримує заробітну плату (а.с.17-18). Судячи з даних запрошень до Республіки Польща, на період часу з 01.08.2020 року по 30.11.2020 року позивачка разом з дочкою [PERSON] за запрошенням [PERSON] тимчасово перебувають в Республіці Польща, де проживаютьу орендованій квартирі загальною площею 35 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , де метою перебування дитини зазначено "відвідування під час канікул" (а.с.13-17, 24-27) . Згідно з довідкою від 03.06.2020 року, виданої директором Школи "Материнка" в Варшаві, [PERSON] зареєстрована ученицею третього класу Школи "Материнка" в Варшаві, в 2020/2021 навчальному році в період з 01 вересня 2020 року по 30 червня 2021 року. Законодавство про охорону дитинства ґрунтується на Конституції України, Конвенції ООН про права дитини, міжнародних договорах, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і складається з Закону України «Про охорону дитинства», а також інших нормативно-правових актів, що регулюють суспільні відносини у цій сфері. Відповідно до ст.8 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України № 789-ХХП від 27 лютого 1991 року, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч.3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до ст. 7 СК України дитина має бути забезпечена можливість здійснення її прав, встановлених Конституцією України, Конвенцією прав дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Сімейне законодавство України також закріплює рівноправність обох батьків - батька і матері - у всіх правах і обов`язках відносно своїх дітей. Зокрема, відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, а ст. 155 СК України визначає, що здійснення батьками своїх прав по виконанню обов`язків мають ґрунтуватися на повній повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до частини першої та другої статті 3 Конвенції про права дитини в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави - учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї перед законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року (Резолюція 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року), дитині мають належати права на здоровий ріст та розвиток, належне харчування, житло, розваги, медичне обслуговування, отримання освіти. Статтею 141 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями частини 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст. 33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. При цьому, відповідно до приписів ст. 157 СК той з батьків, який проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати такому вихованню та спілкуванню, якщо воно не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Згідно із ч. 3 ст. 313 Цивільного кодексу України, фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Згідно з ч. 2 ст. 4 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріального засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон. У клопотанні зазначаються відомості про дитину, а також про відсутність обставин, що обмежують відповідно до цього Закону право на виїзд за кордон (лише для дітей віком від 14 до 18 років). За відсутності згоди одного з батьків виїзд неповнолітнього громадянина України за кордон може бути дозволено на підставі рішення суду. У підп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. У той же час, ст. ст. 141, 150, 153, 157 СК України встановлено, що батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини і зобов`язані виховувати її в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Питання виховання дитини повинно вирішуватись батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Інший з батьків не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Отже, чинне законодавство України передбачає можливість надання судом дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди батька, не позбавленого батьківських прав, та на короткий проміжок часу. Надання за рішенням суду дозволу на майбутні постійні виїзди дитини за кордон, чи постійне проживання там без згоди батька суперечить указаним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини. Порядок виїзду за кордон дітей визначено Законом України «Про порядок виїзду з України та в`їзду в Україну громадян України» та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57 (далі - Правила). Пунктом 3 Правил встановлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. За змістом п. 4 Правил, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску, а також за рішенням суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 (провадження №14-244цс18) зроблено висновок, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Тимчасовий виїзд за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду за захистом прав та інтересів дитини. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що чинним законодавством України не встановлено обмежень щодо виїзду малолітніх дітей за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за згодою батьків або ж за відсутності згоди одного із них. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового), а не надання рішенням суду дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення держави перебування та конкретного періоду такого перебування, що у порушення ст.ст.153,157 СК України фактично позбавить одного з батьків дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. До того ж, тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим з батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. При цьому, суд не може прийняти до уваги посилання позивачки та її представника на ті обставини, що дитина на даний час проживає і навчається на території Республіки Польща та що відповідач не спілкується з дочкою, не цікавиться її життям, здоров`ям, навчанням та розвитком, оскільки в судовому засіданні встановлено, що позивачка не виконувала умови мирової угоди щодо участі відповідача у вихованні дитини та спілкуванні з нею, укладеної між стронами 03.12.2015 року та визнаної судом, фактично уникала зустрічей батька з дочкою та вивезла дитину на проживання за кордон без дозволу останнього. Посилання представника позивачки на те, що малолітня дитина перебуває на території Республіки Польща, де навчається і має всі умови для нормального розвитку, теж не мають правого значення, оскільки у даній справі лише вирішується питання про надання тимчасового дозволу на разовий виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька. Отже, як встановлено судом та вбачається з матеріалів даної справи, позивачка не довела суду факт перешкоджання відповіачем надання дозволу на виїзд дитини за кордон у супроводі матері без батька, де лист- звернення, який було адресовано відповідачу, був направлений не за місцем його реєстрації та проживання, де згідно копії паспорта відповідача, він постійно проживає за місцем своєї реєстрації за адресою: [ADDRESS] з 05.05.2015 року, а тому й не міг знати про нього. Про виявлене позивачкою бажання отримати від відповідача відповідний дозвіл, останньому не було відомо. Окрім того, суд констатує, що повноцінна участь обох батьків у вихованні дитини має перевагу над умовами проживання, побутом тощо, а підстави, на які вказує позивачка, не мають правового значення при вирішенні питання про надання дозволу на виїзд за кордон для тимчасового проживання малолітньої дитини без згоди та супроводу батька. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, оскільки дозвіл суду на виїзд дитини за межі України без згоди батька не є абсолютним і отримується кожен раз із зазначенням країни та строку тимчасового перебування дитини у цій країні. Більш того, зазначеним позовом по суті фактично визначається місце проживання малолітньої дитини з матір`ю, а строк на виїзд дитини за межі України без згоди батька, який вказано в позовній заяві, - до 25 листопада 2027 року, тобто, до досягненння дочкою сторін 16-річного віку, може стати підставою для перебування дитини за кордоном досить тривалий, не обмежений час, що може порушувати батьківські права відповідача та реально позбавити його права на спілкування з дочкою та на участь у її вихованні та розвитку. При цьому підстав для застосування до вказаних правовідносин положень Закону України від 07 грудня 2017 року № 2234-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку примусового стягнення заборгованості зі сплати аліментів», який набрав чинності 06 лютого 2018 року, відповідно до якого статтю 157 СК України було доповнено частиною п`ятою такого змісту: «Той із батьків, з ким за рішенням суду проживає дитина, самостійно вирішує питання щодо тимчасового виїзду дитини за межі України з метою лікування, навчання дитини за кордоном, відпочинку, за наявності довідки, виданої органом державної виконавчої служби, про наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за шість місяців. Довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби у порядку, встановленому законом», судом не встановлено, оскільки доказів наявності у відповідача перед позивачкою заборгованості зі сплати аліментів на утримання дитини суду не надано, де позивачка у позовній заяві підтвердила відсутність у відповідача заборгованості по сплаті аліментів на динину. На підставі вищенаведеного, у задоволенні позовних вимог слід відмовити повністю. Згідно приписів статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог, інші судові витрати у разі відмови в задоволенні позову покладаються на позивача.

Outcome: dismissed