Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-20 00:00:00

У січні 2016 р. позивачі звернулися до суду з даним позовом, в якому просили визнати порушеним право позивачів на здійснення захисту своїх законних прав та інтересів на розкриття злочину в розумні строки за заявою представника [PERSON] від 20.03.2008 р. про вчинення кримінального правопорушення працівниками Васильківської міліції Київської області - знищення речових доказів при проведенні досудового розслідування кримінального провадження № 42013100140000012 за ст.ст 364, 365, 366, 396 КК України; визнати порушеним, встановлене ст. 100 КПК України право позивачів на належне зберігання речових доказів та документів, вилучених 04.10.2007 р. під час проведення огляду кімнати гуртожитку та їх повернення в належному стані; стягнути на відшкодування завданої їм моральної шкоди з Державного казначейства України по 150398,00 грн. на кожного. Ухвалою судді від 22.07.2016 р. було відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду (а.с.82, том.1). Ухвалою від 30.01.2017 р. було проведено заміну первісного відповідача - Васильківський відділ Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області на належного відповідача - Києво-Святошинську місцеву прокуратуру Київської області (а.с.191-192, том. 1). Ухвалою суду від 02.03.2017 р. було закрито провадження у справі за позовом [PERSON] , [PERSON] до Державного казначейства України, Прокуратури Київської області, Головного управління Національної поліції в Київській області, Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області, Васильківського відділу поліції ГУ Національної поліції Київської області про відшкодування моральної шкоди, завданою бездіяльністю органів досудового розслідування в частині позовних вимог [PERSON] , [PERSON] про визнання бездіяльності правоохоронних органів (прокуратури та поліції), які всупереч вимог ст.ст. 2, 9, 38 ч.4 КПК України проводили багатомісячні (106 місяців станом на час подання уточненого позову) перевірку та досудове слідство за заявою представника [PERSON] - адвоката Макара Івана Івановича про злочин від 20.03.2008 р. у кримінальному провадженні № 42013100140000012 від 22.01.2013 р., що стала наслідком завдання позивачам значної моральної шкоди (а.с.231-233, том .1). В подальшому, позивачами було неодноразово уточнено вимоги позову, в яких, з урахуванням остаточних уточнень від 11.04.2018 р. (а.с.77-94, том.2), останні просили провести судовий розгляд за правилами ЦПК України в редакції 2018 р.; захистити їх конституційне право на компенсацію моральної шкоди, спричинені винесенням незаконних рішень, діями та неправомірною бездіяльністю відповідача під час досудового розслідування кримінального провадження № 42013100140000012 від 22.01.2013 р., застосувавши при розгляді позову практику Європейського суду з прав людини і національного суду України; визнати наявність порушення обов`язку держави-відповідача в особі її правоохоронних органів по захисту особи, суспільства та держави визначеного ст.ст. 2, 8, 9 КПК України та ст. 2 Конвенції, в зв`язку з не проведенням ефективного та незалежного розслідування факту зникнення (вбивства) [PERSON] в «розумні» строки та у зв`язку з відсутністю проведення ефективного та незалежного розслідування знищення доказів у цій кримінальній справі під час досудового розслідування кримінального провадження № 42013100140000012 від 22.01.2013 р.; стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України компенсацію спричиненої моральної шкоди на користь: [PERSON] в сумі 350000,00 грн. та на користь [PERSON] в сумі 350000,00 грн. Вимоги позову обґрунтовують тим, що під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42013100140000012 від 22.01.2013 р. по факту зникнення в 2007 р. їх доньки [PERSON] , яке триває і на сьогоднішній день зі значними порушеннями строків, неправомірними рішеннями, діями і тривалою бездіяльністю органів прокуратури та слідства їм завдано значної моральної шкоди, розмір якої, з урахуванням характеру, обсягу заподіяних страждань, часу їх тривалості (121 місяців), розумності та інших обставин останні визначають в сумі 350000,00 грн. Ухвалою суду від 12.04.2018 р. у зв`язку з прийняттям ЗУ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» від 03.10.2017 р. №2147- VIII та внесенням змін до ЦПК України, які набрали чинності 15.12.2017 р. було вирішено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання (а.с.96-97, том. 2). Скориставшись своїм процесуальним правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України, 10.05.2018 р. представником прокуратури Київської області було подано до суду відзив на позов, в якому він зазначає, що звернення позивача до органів досудового розслідування та суду з заявами та скаргами не може вважатися порушенням прав позивача, оскільки є правомірною дією суб`єкта, направленою на реалізацію його процесуального права звернення до органів досудового розслідування та суду. З огляду на викладене, зазначені обставини не свідчать про заподіяння йому шкоди. А тому, оскільки будь-які протиправні діяння з боку працівників прокуратури по відношенню до позивачів не вчинялися, а також ним не надано будь-яких доказів наявності завдання такої шкоди, підстави, передбачені законодавством для її відшкодування, на думку представника прокуратури, відсутні, а тому в задоволенні позовних вимог позивачам необхідно відмовити через безпідставність та необґрунтованість позовних вимог (а.с.102-106, том. 2). 14.05.2018 р. відзив на позов було подано також прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Заєць Ю., в якому остання зазначає, що посилання позивачів як на обґрунтування завданої моральної шкоди на необхідність звернення до суду та на судову тяганину не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування прокуратурою моральної шкоди; реалізація позивачами свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача; позивачами не підтверджено факти завдання маральних страждань та останні не належать до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, а тому підстав для задоволення позову також не вбачає (а.с.115-123 том. 2). Крім того, прокурором Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Заєць Ю. в ході судового розгляду справи, а саме: 01.11.2016 р. було подано заперечення на позов (а.с.162-166, том. 1). 19.12.2018 р. представником позивачів [PERSON], в силу вимог ст. 179 ЦПК України, було подано пояснення на відзив, в якому останній, вважаючи відзив прокуратури Київської області та доводи якими він обґрунтований безпідставними та неприйнятними, просив прийняти до уваги його пояснення та застосувати практику Європейського суду з прав людини при прийнятті рішення по суті позову (а.с.160-161 том 2). Того ж дня, представником позивачів було подано клопотання про вирішення справи за наявними матеріалами згідно п. 8 ст. 178 ЦПК України (а.с.158 том. 2). В судовому засіданні представник позивачів [PERSON] вимоги уточненого позову підтримав та просив суд їх задовольнити в повному обсязі, надавши виступ в дебатах, та пояснивши, що досудове розслідування проводиться навмисно довго, з метою закриття цього питання. Все було сфотографовано, знято відбитки пальців, проте другий склад оперативно-розшукової групи приїхав на другий день і вилучили всю техніку (комп`ютер, диктофон). При цьому, нічого не фіксували протокольно, слідчий [PERSON] не оглянула вилучені речі, а відразу закрила постановою кримінальну справу, яка було скасовано за заявою матері зниклої [PERSON] . В подальшому слідчий [PERSON] знову виніс постанову про закриття справи, проте її також було скасовано. Крім того, в ході досудового розслідування не вирішувалось питання про зберігання речових доказів, оскільки слідча не була на роботі, всі дані в комп`ютері були знищені, експерт [PERSON] отримав для проведення експертизи не опечатаний належним чином ноутбук, було повернуто пустий диктофон, хоча файли на ньому були та не було повернуто диск та флешку. В зв`язку з бездіяльністю слідчих органів, зі слів представника позивачів, слідство тягнеться вже більше 10 років; позивачі - батьки зниклої [PERSON] переживають постійний стрес та тривогу за хід досудового розслідування. В свою чергу, слідство нічого не встановило, підозру нікому не вручено, ігнорує заяви позивачів, жодних вказівок не виконано та не дає можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження. Також, представник позивачів [PERSON] суду пояснив, що прокуратура свідомо і незаконно не визнавала позивача [PERSON] потерпілою, а лише за ухвалою суду. В свою чергу прокуратура Київської області, на думку представника, зацікавлена у приховуванні даного факту; будучи на контролі у прокуратури, досудове розслідування належним чином не ведеться, жодних дій не вчиняється. Представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні також вимоги позову підтримав, пояснивши, що в ході досудового розслідування не було встановлено, які телефонні розмови мала [PERSON] на момент її зникнення, слідчі дії навмисно не велись, не знімалась інформація з носіїв, що призвело до знищення інформації, а прокуратура цьому не запобігла. Прокурор Васильківського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Баталова В. Є., вважаючи вимоги позову необґрунтованими, просила відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, надавши письмову промову та пояснивши, що відмова в порушенні кримінальних справ та постанов про закриття кримінальних проваджень не є беззаперечним фактом та підставою для стягнення моральної шкоди; посилання позивачів як на обґрунтування завданої моральної шкоди на необхідність звернення до суду та на судову тяганину не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування прокуратурою моральної шкоди; реалізація позивачами свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в межах кримінальних проваджень не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивачів; позивачі не належать до кола осіб, які мають право на відшкодування моральної шкоди, передбаченої Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»; позивачі жодним чином не обґрунтували, з яких міркувань у даній справі моральна шкода повинна обраховуватися за розмірами мінімальної заробітної плати, оскільки жодних доказів неможливості працювати з 2008 р. позивачами не надано та будь-яких доводів про втрачений заробіток не наведено. Представник ГУНП в Київській області в судове засідання не з`явився, подавши клопотання (а.с.149,156, том.2) в якому просив проводити розгляд справи без його участі та відмовити в задоволенні позову в повному обсязі, посилаючись на позицію, викладену в запереченні (а.с.83-88, том. 1; а.с 37-39, том. 2). Інші учасники судового розгляду в судове засідання не з`явились, про день та час розгляду справи повідомлені судом належним чином, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань до суду не надіслали. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи та, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. В силу вимог ст. 3 Конституції України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Згідно положень ч. 6 ст. 1176 ЦК України - шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Відповідно до ч. 7 ст. 1176 ЦК України порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, встановлюється законом. Таким законом є Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Згідно з п.3 ч.1 ст.1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. З матеріалів справи вбачається, що Васильківською міжрайонною прокуратурою 22.01.2013 року в ЄРДР зареєстровано кримінальне провадження за № 42013100140000012 за фактом знищення інформації на комп`ютері [PERSON] , яка є зниклою безвісти. З урахування змін до позову та враховуючи закриття частини позовних вимог достовірно встановлено, що позивач в межах кримінального провадження № 42013100140000012 від 22.01.2013 р. просись визнати наявність порушення обов`язку держави-відповідача в особі її правоохоронних органів по захисту особи, суспільства та держави визначеного ст.ст. 2, 8, 9 КПК України та ст. 2 Конвенції в зв`язку з непроведенням ефективного та незалежного розслідування факту зникнення (вбивства) [PERSON] в «розумні» строки та у зв`язку з відсутністю проведення ефективного та незалежного розслідування знищення доказів у цій кримінальній справі під час досудового розслідування. З оглянутих та досліджених в ході судового розгляду справи письмових доказів встановлено, що 04.10.2007 р. працівниками Васильківської міліції було проведено повторний огляд кімнати № 4 гуртожитку, в якій проживала зникла [PERSON] і з вилученням документів та електронних засобів інформації, про що було складено протокол огляду місця події (а.с. 173-175, том. 1). Однак, під час проведення огляду фотографування вилучених 04.10.2007р. електронних носіїв інформації, в т.ч. і ноутбука до протоколу огляду та вилучення не вносилися відомості індивідуальних ознак вилучених об`єктів. Вилучені електронні носії в присутності свідків не перевірялися на їх працездатність, не перевірялися на наявність на них інформації. Всі вилучені електронні носії не опечатувалися і при зберіганні у Васильківському міськвідділі МВС до них мали доступ сторонні особи. В подальшому, в порушення вимог для проведення огляду, не вирішувалося питання зберігання вилучених предметів, які були речовими доказами по справі, що привело до повного знищення інформації, яка знаходилася у вилучених електронних засобах і яка можливо могла бути засобами для розкриття злочину і виявлення винних. Факт того, що вилучений ноутбук перебував без належного опечатування та без перевірки наявності в ньому інформації також підтверджується поясненнями заступника начальника СВ Васильківського МВ ГУ МВС України в Київській області [PERSON] від 17.08.2012 р. ( а.с.68, том.1). В свою чергу факт знищення інформації доведений висновком експерта № 1184 від 16.04.2008 р. (а.с.177-180, том. 1), зі змісту якого встановлено, що на носії ноутбука «Асеr» виявлено інформація, що була знищена, але відновити її у вигляді, придатному для читання, не виявилось можливим; на носії ноутбука «Асеr» інформація, в якій міститься текстові документи з перепискою гр. [PERSON] , в тому числі знищена, не виявлена (а.с.177-180, том. 1). По факту знищення інформації з комп`ютера [PERSON] , 21.01.2013 року слідчим Васильківської міжрайонної прокуратури до ЄРДР внесено відомості за заявою [PERSON] щодо незаконних дій працівників Васильківського МВ ( а.с.20, том. 2). Крім того, судом з`ясовано, що в межах даного кримінального провадження неодноразово виносились постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, зокрема оперуповноваженими [PERSON] (08.10.2007 р.) та [PERSON] (16.12.2007 р.), які в подальшому були скасовані, а матеріали направлені до Васильківської міжрайпрокуратури Київської області для організації додаткової перевірки, хід якої взято на контроль, що підтверджується листом прокуратури Київської області № 04/2/2 34 вих. від 27.11.2007 р. (а.с.66, том.1). При цьому, за результатами перевірки за заявою [PERSON] постановою старшого прокурора відділу за додержанням законів органів внутрішніх справ при провадженні оперативно-розшукової діяльності прокуратури Київської області від 24.01.2008 р. було постановлено порушити кримінальну справу за фактом умисного вбивства [PERSON] за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України ( а.с.137, том. 1). Таким чином, кримінальна справа за фактом умисного вбивства [PERSON] була порушена лише через чотири місяці після її зникнення, що свідчить про зайву тяганину в проведенні досудового слідства. В свою чергу, питання неналежної службової діяльності у веденні розшукової справи у розкритті злочину у кримінальній справі, порушеній за фактом умисного вбивства [PERSON] оперуповноваженими [PERSON] та [PERSON] були предметом розгляду скарги позивача, поданої на ім`я Міністра внутрішніх справ України (а.с.71, том. 1). Так, проведеною перевіркою було встановлено, що вищевказані оперуповноважені за безвідповідальне ставлення до службових обов`язків підлягають притягненню до адміністративної відповідальності. Але враховуючи, що [PERSON] наказом начальника Васильківського МВ від 12.03.2008 р. суворо попереджений, а [PERSON] 01.03.2008 р. звернулась до керівництва ГУМВС України в Київській області з рапортом про звільнення з органів внутрішніх справ, прийнято рішення обмежитись цим. Обставини звільнення [PERSON] підтверджуються висновком за матеріалами службової перевірки скарги громадянки [PERSON] від 15.01.2008 р. (а.с.67 том. 1). При цьому повідомлено, що стан розшуку гр-ки [PERSON] перебуває на постійному контролі керівництва ГУМВС України в Київській області. Крім того, з матеріалів справи встановлено, що позивачами неодноразово оскаржувалась бездіяльність слідчих органів, постанови про закриття кримінального провадження та відмову в порушенні кримінальної справи ( а.с. 72,73,74,150-151,152,211-212 том. 1), які так само були скасовані. Численний перелік скасованих постанов наведений позивачами в уточненому позові. В ході судового розгляду скарг встановлено невиконання прокурорами Васильківської та обласної прокуратури вимог постанови Апеляційного суду Київської області від 15.12.2011р., постанови Васильківського міжрайонного прокурора Київської області від 04.05.2012р., постанови Печерського районного суду м. Києва від 21.01.2014 р., ухвали Апеляційного суду м. Києва від 31.03.2014р., якими скасовувалися як незаконні, постанови про закриття кримінального провадження та надавалися вказівки щодо усунення виявлених недоліків і які ігнорувалися слідчими прокуратури при винесенні чергової постанови про закриття кримінального провадження. Відтак, на думку суду, судовими рішеннями, які набрали законної сили, встановлено протиправну бездіяльність слідчих органів, є підтвердженням явної процесуальної несумлінності і неналежного процесуального керівництва під час проведення перевірки та досудового розслідування, є підтвердженням явної упередженості прокурорів, які проводили перевірку, та є підтвердженням їхніх намірів не розкривати злочин щодо знищення доказів у справі і відповідно не розкриття вбивства [PERSON] Обставини щодо неналежної організації та проведення розслідування даного кримінального провадження також підтверджується листом Головного слідчого управління Міністерства внутрішніх справ України (а.с.140, том. 1). В подальшому бездіяльність правоохоронних органів під час проведення досудового розслідування кримінального провадження № 42013100140000012 знайшла своє підтвердження у листах прокуратури Київської області, яка надала відповідні вказівки щодо прискорення досудового розслідування (а.с.148,161 том.1). Крім того, зауваження щодо стану проведення слідства викладено в висновку Прокуратури Київської області (а.с.213-215, том.1), зі змісту якого достовірно встановлено, що в ході вивчення матеріалів справи встановлено тяганину слідства, яка триває з 22.01.2013 р.; з моменту скасування рішення про закриття кримінального провадження жодної слідчої дії не проведено; останні слідчі дії проводились у 2015 р., протягом поточного року не проведено жодної слідчої дії; надані процесуальним керівником вказівки не виконуються; встановлено порушення вимог ст. 28 КПК України щодо проведення слідчих (процесуальних) дій у розумні строки; процесуальний контроль та нагляд не здійснюється, що свідчить про те, що процесуальльні керівники самоусунулися від забезпечення належного контролю за проведенням досудового розслідування. Таким чином, наведене свідчить про відсутність контролю та належного нагляду за досудовим розслідуванням у вказаному кримінальному провадженні керівництвом місцевої прокуратури та відомчого контролю керівництвом органу досудового розслідування. Аналогічні змістовні зауваження щодо стану проведення досудового розслідування містяться в висновку Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області від 22.09.2016 р. ( а.с.216-218, том.1). Як наслідок до органів прокуратури систематично надходять численні скарги потерпілої сторони. Однак, надані до позову листування з правоохоронними органами, органами державної влади щодо бездіяльності слідства та прокуратури наповнене виключно формальним змістом, по суті є відписками, які лише підтверджують викладені позивачами обставини про те, що з боку слідчих органів дієвих заходів для організації ефективного розслідування не вживалося, а мало місце лише беззмістовне та бездієве листування. Отже за результатами системного аналізу вищевказаних доказів встановлено, що досудові розслідування вказаних кримінальних проваджень тривають, слідство нічого не встановило, підозру нікому не вручено, місцезнаходження зниклої та осіб причетних до цього не встановлено, слідство ігнорує заяви позивачів та жодних вказівок не виконує. Такі висновки є підтвердженням наявності спільної вини відповідачів, їх протиправної поведінки, яка полягає у бездіяльності, порушенні публічності, порушенні розумних строків досудового розслідування та є підтвердженням обставин на які посилаються позивачі при зверненні до суду з даним позовом. Неправомірність рішень, дій і тривала бездіяльність органів прокуратури та слідства мають наслідком порушення розумних строків досудового розслідування. Відповідно до ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності у встановленому порядку, встановлені інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. Згідно вимог ст. 17 «Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до положень ст. 6 Конвенції - кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Недотримання строків розгляду цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення порушує конституційне право на судовий захист, гарантований статтею 55 Конституції України, і негативно впливає на ефективність правосуддя та на авторитет судової влади. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ № 11 від 17.10.2014 р. «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» п. 3,4 визначено, що розумним вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень (частина третя статті 28 КПК). З урахуванням практики Європейського суду з прав людини складність кримінального провадження визначається з урахуванням кількості підозрюваних, обвинувачуваних та кримінальних правопорушень, щодо яких здійснюється провадження; кількості учасників провадження (потерпілих, свідків тощо); правової кваліфікації кримінального правопорушення; наявності на момент початку досудового розслідування відомостей щодо конкретної особи, яка ймовірно вчинила кримінальне правопорушення; характеру обставин, що підлягають доказуванню в кримінальному провадженні; меж доказування; обсягу матеріалів досудових розслідувань, що об`єднані в одному провадженні; необхідності призначення експертиз, їх складності; обсягу та специфіки процесуальних дій, необхідних для всебічного та повного дослідження обставин кримінального правопорушення; необхідності отримання міжнародної допомоги в рамках кримінального провадження тощо. Оцінюючи поведінку учасників кримінального провадження, слід враховувати належне виконання ними своїх процесуальних обов`язків (зокрема, щодо явки за викликом слідчого, прокурора, судовим викликом; дотримання умов обраного запобіжного заходу; надання у передбачених законом випадках доказів тощо); існування випадків зловживання процесуальними правами тощо. При цьому слід враховувати, що використання процесуальних прав, зокрема, заявлення клопотань, скарг, не може розцінюватися як перешкоджання здійсненню провадження, за винятком випадків, коли йдеться про зловживання правом. Оцінюючи спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень, слід враховувати послідовність та своєчасність здійснення процесуальних дій; наявність періодів бездіяльності (неактивності), причини якої мають з`ясовуватись у кожному конкретному провадженні; своєчасність повідомлення особи про підозру; обґрунтованість відкладення та зупинення кримінального провадження; своєчасність призначення кримінального провадження (кримінальної справи) до судового розгляду; встановлення випадків призначення судових засідань із великими інтервалами чи зволікання з переданням кримінального провадження з одного суду до іншого; проведення судових засідань у призначений час; дотримання строків постановлення суддею (або судом) мотивованої ухвали чи вироку і направлення копій процесуальних рішень учасникам судового провадження; повноту здійснення суддею контролю за виконанням працівниками суду своїх службових обов`язків, у тому числі щодо повідомлення учасників кримінального провадження про час та місце судового засідання; повноту та своєчасність вжиття слідчим, прокурором, слідчим суддею, судом (суддею) заходів забезпечення кримінального провадження та інших заходів, спрямованих на недопущення недобросовісної поведінки учасників кримінального провадження; характер та ефективність дій, спрямованих на прискорення кримінального провадження тощо (справи "Смірнова проти Росії" від 24.07.2003 р., "Вітрук проти України" від 16.09.2010 р., "Юртаєв проти України" від 31.01.2006 р. та інші). За змістом зазначених положень Конвенції під справедливим та відкритим розглядом протягом розумного строку слід розуміти не тільки судовий розгляд, а також розумні строки ведення досудового розслідування, оскільки відповідно до норм КПК України під час розслідування з приводу підозри у скоєнні кримінального злочину особа обмежується у певних правах та зазнає певні обмеження життя, зокрема: обмеження свободи пересування, свободи працевлаштування, свободи спілкування тощо. Практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що при визначенні питання розумного строку слід брати до уваги весь період провадження, в тому числі досудове розслідування. З пояснень позивачів та досліджених в ході судового розгляду справи письмових доказів достовірно встановлено, що досудове розслідування по справі вже триває більше 10 років без будь-якого передбачуваного результату, слідством обставин злочину не встановлені, підозру нікому не вручено, жодних вказівок та порушень не усунуто і не виконано, не вчинено реальних спроб для розслідування справи. Крім того, про порушення вимог ст. 28 КПК України щодо проведення слідчих (процесуальних) дій у розумні строки наголошувалось прокуратурою Київської області (а.с.213-215). В свою чергу, відповідачі не надали суду належних та допустимих доказів щодо поважності причин значної тривалості досудового розслідування. А тому, беручи до уваги практику Європейського суду з прав людини з цього питання, яка є частиною національного законодавства України, суд вважає, що по даному кримінальному провадженню тривалість досудового розслідування є надмірною та не відповідає вимозі «розумного строку», а отже було порушено ст. 6 Конвенції. Разом з тим, вирішуючи питання про стягнення моральної шкоди, суд прийшов до наступного висновку. Згідно положень ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Передбачене ч. 5 ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 р. - під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. В свою чергу, відповідно до роз`яснень, викладених в п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» - відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. В судовому засіданні було доведено, що за довготривалий час (більше 10 років) досудового розслідування, тяганини, скарг та письмових звернень до різних інстанцій позивачі, будучи потерпілими, знаходяться в стані стресу та страху за подальшу долю кримінального провадження, які, на їх думку, є не меншими, ніж переживання осіб, які незаконно притягуються до кримінальної відповідальності. Зокрема, позивачі внаслідок дій та тривалої бездіяльності з боку відповідачів зазнали душевних страждань, а неспроможність передбачених законом процедур забезпечити їм захист законних прав за десять років досудового розслідування кримінального провадження породжує недовіру до Держави в цілому та призводить до відчуття безсилля, приниження гідності людини у боротьбі з процедурами, що наповнені лише формальним змістом, необхідністю витрачати додаткові зусилля на подолання таких штучно створених перешкод шляхом судового захисту їх прав. Також на підтвердження отриманих позивачами моральних страждань суд приймає до уваги надані позивачами витяги з історії хвороби ( а.с.77 том.1). Таким чином, суд вважає, що обставини, на які посилаються позивачі в обґрунтування позову, знайшли своє підтвердження сукупністю доказів, які достовірні та достатні для висновку про те, що потерпілим спричинено значної моральної шкоди, яка безпосередньо пов`язана з рішеннями, діями і тривалою бездіяльністю органів прокуратури та слідства. Таким чином, суд дійшов висновку про наявність причинного зв`язку між моральною шкодою позивачів та рішеннями, діями і тривалою бездіяльністю органів прокуратури та слідства. Визначаючись щодо розміру відшкодування моральної шкоди, суд враховує наступне. В силу вимог ст. 13 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» - розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Позивачі, звертаючись до суду з даним позовом визначали розмір відшкодування моральної шкоди на одну особу в розмірі 350000,00 грн., який становить 121 мінімальний розмір заробітної плати (3200 грн.), визначеної Законом України «Про Державний бюджет України на 2017 рік». Враховуючи обставини справи, характер багаторічних душевних страждань позивачів, їх наслідки й інші негативні впливи внаслідок багаторічної бездіяльності правоохоронців, час їх тривалості, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості та меж заявлених позовних вимог, суд погоджується з розрахунком та розміром заявленої позивачами моральної шкоди, оскільки вважає його достатнім та належним для компенсації моральної шкоди останніх та дійшов висновку про повне задоволення вимог позову. В силу вимог ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Відтак, кошти на користь позивачів для відшкодування моральної шкоди необхідно стягнути з Державної казначейської служби України як центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політик у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів шляхом безспірного списання з єдиного казначейського рахунку. На підставі наведеного та

Outcome: approved