Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Інспекція Міністерства доходів та зборів Республіки Білорусь звернулося до суду з клопотання про надання дозволу на виконання на території України рішення Економічного суду м.Мінська від 13.03.2014 року по справі №312-19/2013 про стягнення з [PERSON] у дохід бюджету Республіки Білорусь 3349108872 білоруських рублів у порядку притягнення до субсидіарної відповідальності по зобов'язанням приватного торгового унітарного підприємства "Акленст". Представник заявника в судове засідання не зявився, про причини неявки до суду не повідомив. Зацікавлена особа [PERSON] в судове засідання не з'явився, надав клопотання про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на те, що не був повідомлений про час та місцк судового розгляду справи судом Республіки Білорусь. Відповідно вимог ч. 5 ст. 395 ЦПК України неявка без поважних причин у судове засідання будь-якої із сторін або їх представників, стосовно яких суду відомо про своєчасне вручення їм повістки про виклик до суду, не є перешкодою для розгляду клопотання, якщо будь-якою зі сторін не було порушено питання про перенесення його розгляду. З огляду на викладене, суд вважає можливим розглядати клопотання без участі осіб, на підставі наявних в матеріалах справи доказах, які є достатніми для прийняття справедливого та законного рішення. Вивчивши доводи клопотання, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи, 13.03.2014 року Економічним судом м.Мінська винесене судове рішення по справі по справі №312-19/2013 вирішено стягнути з [PERSON] у дохід бюджету Республіки Білорусь 3349108872 білоруських рублів у порядку притягнення до субсидіарної відповідальності по зобов'язанням приватного торгового унітарного підприємства "Акленст". Як зазначає в клопотанні заявник, боржник [PERSON] добровільно виконувати рішення суду не бажає, внаслідок чого порушується право стягувача, тому він змущений звернутися до суду із клопотанням про визнання рішення Економічного суду м.Мінська від 13.03.2014 року по справі №312-19/2013 про стягнення з [PERSON] у дохід бюджету Республіки Білорусь 3349108872 білоруських рублів у порядку притягнення до субсидіарної відповідальності по зобов'язанням приватного торгового унітарного підприємства "Акленст" таким, що набуває законної сили на території України та підлягає примусовому виконанню на території України в порядку чинного законодавства. Господарський суд м.Мінська рішенням від 03.01.2013 року по справі №747-19/2012 визнав "Акленст" банкрутом з ліквідацією та відкрито ліквідаційне провадження відносно нього. Підставою для визнання підприємства банкрутом стала відсутність у боржника грошових коштів та іншого майна, достатніх для задоволення кредиторських вимог в сумі 3.566.982.266 рублів. Ухвалою господарського суду м.Мінська від 03.04.2013 року ліквідаційне провадження у відношенні "Акленст" закінчено. Оскільки вимоги податкового органу в процессі ліквідаційного провадження не були задоволені з причини відсутності у боржника грошових коштів та іншого майна, позивач просив стягнути з [PERSON] 3.349.108.872 рублів в порядку притягнення до субсидіарної відповідальності по зобов'язанням "Акленст". 18.06.2012 року власником майна "Акленст" було прийнято рішення о його ліквідації, ліквідатором призначено [PERSON]. Враховуючи вищевикладене суд погодився з доводами позивача про те, що відповідач є засновником, директором та ліквідатором "Акленст" повинен був мати змогу визначати дії цього підприємства. Вищевказаним рішенням Економічного суду м.Мінська від 13.03.2014 року по справі №312-19/2013 було вирішено стягнути з [PERSON] у дохід бюджету Республіки Білорусь 3349108872 білоруських рублів у порядку притягнення до субсидіарної відповідальності по зобов'язанням приватного торгового унітарного підприємства "Акленст". Згідно з ч. 1 ст. 390 ЦПК України рішення іноземного суду (міжнародних арбітражів) визнаються та виконуються в Україні, якщо їх визнання та виконання передбачено міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності. Підстави відмови у клопотанні про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду передбачені ст. 396 ЦПК України та ч. 1 ст. 36 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж". Відповідно до п.2 ч.2 ст. 396 ЦПК України та ч. 1 ст. 36 Закону України "Про міжнародний комерційний арбітраж" у такому клопотанні може бути відмовлено на прохання сторони, проти якої воно спрямоване, якщо ця сторона подасть компетентному суду, у якого просить визнання або виконання, доказ того, що сторону, проти якої винесено рішення, не було належним чином сповіщено про призначення арбітра чи про арбітражний розгляд або з інших поважних причин вона не могла подати свої пояснення. Статтею 17 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам від 22.01.1993 року (м.Мінськ) визначено, що у відносинах один з одним при виконанні даної Конвенції установи юстиції Договірних сторін користуються державними мовами Договірних сторін або російською мовою. Примусове виконання судового рішення відбувається з дотриманням ст. 53 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам від 22.01.1993 року (м.Мінськ) шляхом подання Клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення, яке подається до компетентного суду Договірної сторони, де рішення підлягає виконанню. До Клопотання має бути додано рішення чи його завірена копія та офіційний документ про те, що рішення набрало законної сили; докази належного повідомлення відповідача, який був відсутній в судовому засіданні, про судовий розгляд; документ, що підтверджує угоду сторін у справах договірної підсудності. Згідно зі ст. 55 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам від 22.01.1993 року (м.Мінськ) у наданні дозволу на примусове виконання рішення може бути відмовлено, якщо, зокрема, згідно законодавства Договірної сторони, на території якої має відбутись примусове виконання, справа відноситься до її підсудності; відсутній документ, який підтверджує угоду сторін про договірну підсудність; закінчився строк примусового виконання, передбачений законодавством Договірної сторони, суд якої виконує доручення. З огляду на норми ст.ст. 20, 21 Конвенції про правову допомогу та правові відносини по цивільним, сімейним і кримінальним справам від 22.01.1993 року (м.Мінськ) позови до юридичних осіб подаються до суду Договірної сторони на території якої знаходяться органи управління юридичної особи. Підсудність також може визначатись за письмовою угодою сторін. Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 12 "Про практику розгляду судами клопотань про визнання й виконання рішень іноземних судів та арбітражів і про скасування рішень, постановлених у порядку міжнародного комерційного арбітражу на території України", коли документ, поданий на підтвердження виклику сторони в судове засідання, не свідчить про те, яким чином та коли їй вручено цей виклик, і вона оспорює цей факт, суд повинен з'ясувати дійсні обставини її виклику на підставі інших поданих сторонами доказів, а в необхідних випадках запитати із суду, що постановив рішення, й оглянути документи про виклик сторони, встановлені процесуальним законодавством, за яким провадився розгляд справи. Згідно ч. 1 ст. 53 Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22.01.1993 року, ратифікованою Законом України № 240/94-ВР, клопотання про дозвіл примусового виконання рішення подається в компетентний суд Договірної Сторони, де рішення підлягає виконанню. Воно може бути подано й у суд, що виніс рішення в справі в першій інстанції. Цей суд направляє клопотання судові, компетентному винести рішення по клопотанню. Відповідно до ч. 2 ст. 53 Конвенції, до клопотання додаються: а) рішення або його засвідчена копія, а також офіційний документ про те, що рішення набуло законної сили і підлягає виконанню або про те, що воно підлягає виконанню до набуття законної сили, якщо це не випливає із самого рішення; б) документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена; в) документ, що підтверджує часткове виконання рішення на момент його пересилання; г) документ, що підтверджує угоду сторін, по справах договірної підсудності. Клопотання не відповідає зазначеним вимогам, а саме: заявник не надав належно оформлений документ, з якого випливає, що сторона, проти якої було винесене рішення, що не прийняла участі в процесі, була в належному порядку і вчасно викликана в суд, а у випадку її процесуальної недієздатності була належним чином представлена. Долучене до клопотання поштове повідомлення, та з огляду на те, що [PERSON] до суду не з'явився це не дає судді достатніх підстав про підтвердження факту про те що боржник був в належному порядку і вчасно викликаний в суд для участі в розгляді справи, тоді як наявність цього документа є обов'язковою відповідно до вимог Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах . Частинами 2, 3 і 4 ст. 394 ЦПК України передбачено, що до клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду додаються документи, передбачені міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, не визначено перелік документів, що мають додаватися до клопотання, або за відсутності такого договору, до клопотання додаються такі документи: 1) засвідчена в установленому порядку копія рішення іноземного суду, про примусове виконання якого подається клопотання; 2) офіційний документ про те, що рішення іноземного суду набрало законної сили (якщо це не зазначено в самому рішенні); 3) документ, який засвідчує, що сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду і яка не брала участі в судовому процесі, була належним чином повідомлена про час і місце розгляду справи; 4) документ, що визначає, в якій частині чи з якого часу рішення іноземного суду підлягає виконанню (якщо воно вже виконувалося раніше); 5) документ, що посвідчує повноваження представника (якщо клопотання подається представником); 6) засвідчений відповідно до законодавства переклад перелічених документів українською мовою або мовою, передбаченою міжнародними договорами України. Відповідно до ст. 396 ЦПК України клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду не задовольняється у випадках, передбачених міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України та якщо міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, такі випадки не передбачено, у задоволенні клопотання може бути відмовлено: 1) якщо рішення іноземного суду за законодавством держави, на території якої воно постановлено, не набрало законної сили; 2) якщо сторона, стосовно якої постановлено рішення іноземного суду, була позбавлена можливості взяти участь у судовому процесі через те, що їй не було належним чином повідомлено про розгляд справи; 3) якщо рішення ухвалене у справі, розгляд якої належить виключно до компетенції суду або іншого уповноваженого відповідно до закону органу України; 4) якщо ухвалене рішення суду України у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах, що набрало законної сили, або якщо у провадженні суду України є справа у спорі між тими самими сторонами, з того ж предмета і на тих же підставах до часу відкриття провадження у справі в іноземному суді; 5) якщо пропущено встановлений міжнародними договорами, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, та цим Законом строк пред'явлення рішення іноземного суду до примусового виконання в Україні; 6) якщо предмет спору за законами України не підлягає судовому розгляду; 7) якщо виконання рішення загрожувало б інтересам України; 8) в інших випадках, встановлених законами України. При цьому заявником до справи не долучено доказів про те, що [PERSON] було належним чином повідомлений про розгляд справи, що відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 396 ЦПК України та п. 1 ч. 1 ст. 36 Закону України „Про міжнародний комерційний арбітраж є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду. Пунктом 1.6. Інструкції про порядок виконання міжнародних договорів з питань надання правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України № 1092/5/54 від 27 червня 2008 року, встановлено, що реалізація міжнародних договорів України з питань міжнародної правової допомоги в цивільних справах щодо вручення документів, отримання доказів та визнання і виконання судових рішень здійснюється у межах компетенції Міністерством юстиції України безпосередньо та через головні управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі (далі - Головне управління юстиції), місцевими судами України (далі - суди України), а у відповідних випадках - іншими органами державної влади. Проте у справі відсутні будь-які дані про дотримання стягувачем встановленого порядку вручення [PERSON] документів та вчинення щодо нього інших процесуальних дій. Враховуючи вищевикладене суд дійшов висновку, що в задоволенні клопотання слід відмовити, оскільки [PERSON] не був належним чином повідомлений про розгляд справи, що є підставою для відмови у задоволенні клопотання про надання дозволу на примусове виконання рішення іноземного суду.

Outcome: dismissed