Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-19 00:00:00

06 липня 2016 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу. У позовній заяві покликається на ту обставину, що рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20 серпня 2007 року у справі №2-1017/07 за позовом [PERSON] до Володимир-Волинської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна, позов було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на адміністративне приміщення загальною площею 165,7 м.кв., виробничо-складські приміщення загальною площею 1 998,6 м.кв., магазин промислових товарів загальною площею 328,1 м.кв., прохідну загальною площею 5,3 м.кв., два навіси загальною площею відповідно 73.2 м.кв. та 65.9 м.кв., пилораму загальною площею 63.9 м.кв.. вбиральню загальною площею 1.2 м.кв., що були самочинно збудовані на власній земельній ділянці по [ADDRESS]. Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням вона, як особа, яка не брала участі в справі, оскаржила його в апеляційному порядку. Остаточним рішенням апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2016 року апеляційна скарга була задоволена, вказане рішення суду першої інстанції було скасоване та ухвалено нове рішення, яким в позові [PERSON] відмовлено повністю. Вказує, що вона перебувала в шлюбі з [PERSON] з 09 вересня 1984 року по 23 липня 2002 року. Момент розірвання шлюбу співпав із фактичним припиненням шлюбних відносин. Так, починаючи з липня 2002 року вони разом не проживали, спільного господарства не вели; проте нормальні людські стосунки між ними залишилися. Зазначає, що під час шлюбу нею з чоловіком було придбане з прилюдних торгів нерухоме майно (комплекс «тарний склад»), яке належало відкритому акціонерному товариству «Володимир-Волинський консервний завод», а саме: - лісопильний цех площею 59.9 м.кв., столярний цех площею 287,4 м.кв., складські приміщення площею 434,9 м.кв., навіс для зберігання площею 805 м.кв., з обладнанням: лісопильна рама, фуговальний станок, рейсмусовий станок, круглопильний станок, зварочний трансформатор, що знаходиться в [ADDRESS]. Вважає, що вищезазначене нерухоме майно є їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю. Після розірвання шлюбу питання про поділ цього майна ними не ставилося. 04 серпня 2003 року вона дала позику своєму колишньому чоловікові [PERSON] - грошові кошти в сумі 50 000 доларів США для проведення капітального ремонту комплексу «тарний склад», про що він написав їй розписку. Оскільки набутий ними за час шлюбу комплекс «тарний склад» підлягав ремонту, а для цього необхідні були чималі кошти, то [PERSON] звернувся до неї за допомогою. У подальшому [PERSON] придбав земельну ділянку площею 5 647 м.кв., що знаходиться під приміщеннями комплексу «тарний склад» в [ADDRESS]. Також в подальшому [PERSON] провів реконструкцію комплексу «тарний склад» під ті приміщення, право власності на які за ним визнав суд. Зазначає, що вона позичала [PERSON] грошові кошти на капітальний ремонт комплексу «тарний склад», проте не давала згоди на проведення його реконструкції. Більше того, вона як співвласник не погоджувала будь-якої проектної документації на реконструкцію вказаного об'єкту. Вже тепер розуміє, що така реконструкція спільного майна проводилася [PERSON] не лише самочинно, але й в тому числі за її грошові кошти. Продовжуючи вищевказані доводи, зауважує на тому, що в подальшому [PERSON] провів вже другу реконструкцію колишніх приміщень тарного складу, а якщо конкретніше - то тих приміщень, право власності на які було визнано за ним скасованим рішенням суду від 20.08.2007р. у справі №2-1017/07 (окрім адміністративного приміщення загальною площею 165,7 м.кв.). Всі ці приміщення (окрім адміністративного приміщення загальною площею 165,7 м.кв.) в результаті реконструкції були перероблені в приміщення торгового комплексу (центру). Нещодавно вона дізналася про те, що 25 вересня 2014 року між її колишнім чоловіком [PERSON] і [PERSON], було укладено чотири договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею Анатолієм Івановичем та зареєстровані в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №№1805, 1807, 1809 та 1811. Предметом договорів купівлі-продажу виступили приміщення вищевказаного торгового комплексу: - нежитлове приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (Договір №1805); - адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (Договір №1807); - нежитлове приміщення торгового центру /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] (Договір №1809); - земельна ділянка загальною площею 0,5647 га, що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу) (Договір №1811). Зазначає, що вона є співвласником вищевказаних приміщень. Останні належали їй з [PERSON] на підставі спільної сумісної власності, хоча і були ним одноосібно оформлені винятково на своє ім'я. Такий висновок підтверджує наступним. Як вже зазначалося, приміщення торгового комплексу з'явилися в результаті реконструкції колишніх приміщень "тарного складу". Останні були придбані за час шлюбу за спільні сімейні кошти. Реконструкція цих приміщень також була проведена за її кошти, хоча і без її дозволу та згоди. Але останнє не відміняє правового режиму спільної сумісної власності. Вона як співвласник, не давала згоди на проведення реконструкції комплексу "гарний склад" під торговий комплекс, [PERSON] самочинно їх переробив. Вона не давала згоди на відчуження як комплексу "тарний склад", так і створених на його основі об'єктів нерухомого майна - приміщень торгового комплексу. Відповідач [PERSON] одноосібно розпорядився спочатку комплексом "тарний склад", провівши його реконструкцію, а в подальшому - і торговим комплексом, реалізувавши його іншій особі шляхом укладення договорів купівлі-продажу. Що стосується адміністративного приміщення загальною площею 165,7 м.кв. (Договір №1807), то його статус самочинно збудованого нерухомого майна вже носить преюдиційний (встановлений) характер. Це стверджується рішенням апеляційного суду Волинської області від 10.05.2016р. у справі №2-1017/07. Таким чином, Договір №1807 укладений взагалі стосовно самочинно збудованого нерухомого майна. В силу цього і Договір №1811 укладений всупереч закону, оскільки на земельній ділянці, яка відчужувалася, знаходилося самочинно збудоване нерухоме майно. Ці обставини є самостійними підставами позову та є достатніми для визнання недійсними Договорів №1807 і №1811. Що стосується нежитлового приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363.6 кв.м. (Договір №1805) і нежитлового приміщення торгового центру /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м. (Договір №1809), то дані об'єкти нерухомою майна були створені в результаті реконструкції (з добудовою) відповідно виробничо-складських приміщень загальною площею 1 998,6 м.кв., магазину промислових товарів загальною площею 328,1 м.кв. (Договір №1805) та пилорами загальною площею 63,9 м.кв. (Договір №1809), які попередньо були узаконені скасованим рішенням Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 20.08.2007р. у справі №2-1017/07. З огляду на те, що вказане судове рішення було скасоване апеляційним судом, який до того ж констатував статус первинного нерухомого майна як самочинно збудованого, то і нежитлове приміщення торговою центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 кв.м. (Договір №1805) і нежитлове приміщення торгового центру /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м. (Договір №1809) є об'єктами самочинного будівництва. Вищевказані договори купівлі-продажу (№№1805, 1807, 1809, 1811) укладені з порушенням вимог чинного законодавства, без її волевиявлення як іншого співвласника нерухомого майна, та грубо порушують її права, зокрема права власності. Відповідач [PERSON] перебуває в офіційному шлюбі з відповідачем [PERSON], а тому торговий комплекс, придбаний на підставі оспорюваних договорів купівлі-продажу, належить подружжю [PERSON] на праві спільної сумісної власності. В зв'язку з цим нею пред'являються позовні вимоги в тому числі і до [PERSON] Просить визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1805 та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, торговий центр /Ж-1/ загальною площею 2363,6 кв.м., розташоване в [ADDRESS]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районною нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1807 та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 кв.м., розташоване в [ADDRESS] Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1809 та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на нежитлове приміщення, торговий центр /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м., розташоване в [ADDRESS]. Визнати недійсним договір купівлі-продажу, укладений між [PERSON] та [PERSON], посвідчений 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрований в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №1811 та скасувати державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, що розташована в [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу), кадастровий номер - [NUMBER]. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 липня 2016 року було відкрито провадження у даній справі. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 18 липня 2016 року було вжито заходів забезпечення позову за заявою [PERSON] та накладено арешт на спірні об'єкти нерухомого майна. Ухвалою Володимир-Волинського міського суду Волинської області від 02 березня 2018 року за клопотанням представника відповідача [PERSON] - [PERSON] було залучено до участі у даній справі, в якості третьої особи на стороні відповідачів, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору приватного нотаріуса Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаницю А.І. Для участі у розгляді справи позивач [PERSON] жодного разу не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала, в своїх поясненнях суду послалась на обставини, викладені у тексті позовної заяви, просить позов задовольнити. Після дачі пояснень для участі у подальшому розгляді справи не з'явилась, подала суду заяву про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] позов визнали повністю. Суду пояснили, що [PERSON] повністю визнаються всі підстави з яких заявлено позов та повністю визнаються всі позовні вимоги. Просять задовольнити позов. Після дачі пояснень для участі у подальшому розгляді справи не з'явились. Відповідач [PERSON] жодного разу для участі у розгляді справи не з'явилась. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] позов не визнала, вважає його безпідставним та таким що не ґрунтується на законі. Суду пояснили, що оспорювані правочини є законними, а право позивачки ніяким чином не порушено, оскільки вказані в договорах об'єкти нерухомості були набуті [PERSON] у приватну власність після їх будівництва вже після розірвання шлюбу з позивачем. Просить відмовити у задоволенні позову повністю. Відповідач [PERSON] заперечив проти позову, також вважає його безпідставним та таким що не ґрунтується на законі та фактичних обставинах справи. Просить відмовити в його задоволенні тих самих підстав. Третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Володимир-Волинського районного нотаріального округу Велимчаниця А.І. - для участі у розгляді справи не з'явився. Заслухавши пояснення сторін, їх представників, допитавши свідків, оглянувши матеріали цивільних справ №2-1017/07 за позовом [PERSON] до Володимир-Волинської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна та № 154/2995/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу, дослідивши зібрані у справі докази та оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач [PERSON] визнав підстави, з яких заявлено даний позов, та позовні вимоги, повністю та просить позов задовольнити, однак відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, таке визнання відповідачем [PERSON] позову суперечить закону та порушує права та інтереси відповідачів [PERSON] та [PERSON], а тому суд не приймає визнання ним позову. Судом встановлено, що 25 вересня 2014 року між позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON], було укладено чотири договори купівлі-продажу, посвідчені приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстровані в реєстрі вчинення нотаріальних дій за №№1805, 1807, 1809 та 1811. Предметом договорів купівлі-продажу виступило таке нерухоме майно: нежитлове приміщення торгового центру /Ж-1/ загальною площею 2363,6 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS] адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]; нежитлове приміщення торгового центру /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м., що знаходиться в [ADDRESS]; земельна ділянка загальною площею 0,5647 га, що знаходиться в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER], цільове призначення - для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу). Як вбачається з копій вказаних договорів, від імені позивача [PERSON] вказані договори купівлі-продажу укладав відповідач [PERSON], який діяв як представник продавця [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 25 лютого 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу Волинської області [PERSON] (а.с.15-18, 174) Внаслідок укладення даних договорів, приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень за індексним номером: 16064101 від 25.09.2014р., за індексним номером: 16063931 від 25.09.2014р., за індексним номером: 16064220 від 25.09.2014р. та за індексним номером: 16064313 від 25.09.2014р. Позивач [PERSON], як на підставу недійсності вказаних договорів, покликається на ті обставини, що вона є співвласником вищевказаних приміщень. Останні належали їй з [PERSON] на підставі спільної сумісної власності, хоча і були ним одноосібно оформлені винятково на його ім'я. Оскільки набутий ними за час шлюбу комплекс «тарний склад» підлягав ремонту, а для цього необхідні були чималі кошти, то вона дала [PERSON] позику 50 000 доларів США на капітальний ремонт комплексу «тарний склад», проте не давала згоди на проведення його реконструкції. Більше того, вона як співвласник не погоджувала будь-якої проектної документації на реконструкцію вказаного об'єкту. Продовжуючи вищевказані доводи, зауважує на тому, що в подальшому [PERSON] провів вже другу реконструкцію колишніх приміщень тарного складу. Оспорювані договори укладені стосовно самочинно збудованого нерухомого майна і на земельній ділянці, яка відчужувалася, знаходилося самочинно збудоване нерухоме майно. Окрім цього, вищевказані договори купівлі-продажу укладені з порушенням вимог чинного законодавства, без її волевиявлення як іншого співвласника нерухомого майна, та грубо порушують її права, зокрема права власності. Дані підстави є надуманими та не доведеними, з огляду на наступне. Як вбачається з копії свідоцтва, виданого 12 травня 1999 року державним нотаріусом Володимир-Волинської державної нотаріальної контори Бобак Ж.П. за р/н 3-836, на підставі акту про проведення публічних торгів, затвердженого начальником Володимир-Волинського ВДВС Волинської області [PERSON] 12 травня 1999 року, [PERSON] належить на праві приватної власності майно, яке складається з комплексу «тарний склад», а саме: лісопильний цех площею 59.9 м.кв., столярний цех площею 287,4 м.кв., складські приміщення площею 434,9 м.кв., навіс для зберігання площею 805 м.кв., з обладнанням: лісопильна рама, фуговальний станок, рейсмусовий станок, круглопильний станок, зварочний трансформатор, що знаходиться в [ADDRESS], що раніше належало відкритому акціонерному товариству «Володимир-Волинський консервний завод» і придбане [PERSON] за 28 600 грн. (а.с.21) З копії реєстраційного посвідчення, виданого КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації», вбачається, що право власності на вказані об»єкти нерухомості зареєстровано 11 жовтня 1999 року за [PERSON].(а.с.22) Факт набуття [PERSON] вказаного нерухомого майна у власність та його реєстрації іншими особами, які беруть участь у справі, не оспорюється. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала в шлюбі з відповідачем [PERSON] з 09 вересня 1984 року по 23 липня 2002 року. Як зазначає в позові сама позивач, момент розірвання шлюбу співпав із фактичним припиненням шлюбних відносин. Так, починаючи з липня 2002 року вони разом не проживали, спільного господарства не вели; проте нормальні людські стосунки між ними залишилися. Ця обставина сторонами не заперечується і стверджується наданими позивачем доказами - витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян та свідоцтва про розірвання шлюбу (а.с.19, 20). Позивач зазначила у позові, що вищезазначене нерухоме майно є їхньою з [PERSON] спільною сумісною власністю і після розірвання шлюбу питання про поділ цього майна ними не ставилося. Відповідно до положень ст.22 КпШС, ст.16 Закону України «Про власність», які діяли на час придбання [PERSON] вказаного вище майна з прилюдних торгів, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За таких обставин справи суд вважає, що майно комплексу «тарний склад», а саме: лісопильний цех площею 59.9 м.кв., столярний цех площею 287,4 м.кв., складські приміщення площею 434,9 м.кв., навіс для зберігання площею 805 м.кв., з обладнанням: лісопильна рама, фуговальний станок, рейсмусовий станок, круглопильний станок, зварочний трансформатор, що знаходиться в [ADDRESS], що раніше належало відкритому акціонерному товариству «Володимир-Волинський консервний завод» і придбане [PERSON] за 28 600 грн. придбане [PERSON] з прилюдних торгів, є спільним майном подружжя. Разом з тим, позивач зазначає у своїй позовній заяві, що перебувала з [PERSON] у шлюбі по 23 липня 2002 року, момент розірвання шлюбу співпав із фактичним припиненням шлюбних відносин. Так, починаючи з липня 2002 року вони разом не проживали, спільного господарства не вели, проте нормальні людські стосунки між ними залишилися. Після розірвання шлюбу питання про поділ цього майна ними не ставилося. Як вбачається з копії рішення Володимир-Волинської міської ради від 02.08.2003 року №10/4, договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2003 року, посвідченого приватним нотаріусом Володимир-Волинського міського нотаріального округу [PERSON] за р/н 482, [PERSON] купив земельну ділянку несільськогосподарського призначення площею 6147 м.кв. по [ADDRESS]. (а.с. 202,203) Як вбачається з витягу з рішення Володимир-Волинської міської ради від 27.08.2004 року №15/6, в подальшому було змінено цільове призначення частини земельної ділянки площею 500 м.кв.з обслуговування виробничих приміщень на будівництво житлового будинку по [ADDRESS].(а.с.205) Копією державного акту на право приватної власності на земельну ділянку серії [NUMBER] стверджується, що [PERSON], на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28 серпня 2003 року, для ведення виробничої діяльності належить земельна ділянка площею 5647 м.кв. за адресою [ADDRESS].(а.с.206) Суд вважає, що оскільки дана земельна ділянка була придбана [PERSON] після юридичного та фактичного припинення шлюбних відносин з позивачем [PERSON], то відповідно до ст.14 Закону України «Про власність», ст.81 Земельного кодексу України, вона належить виключно йому на праві приватної власності і не являється спільним майном подружжя. [PERSON] вказує у позові, що 04 серпня 2003 року вона дала позику своєму колишньому чоловікові [PERSON] - грошові кошти в сумі 50 000 доларів США для проведення капітального ремонту комплексу «тарний склад», про що він написав їй розписку. Оскільки набутий ними за час шлюбу комплекс «тарний склад» підлягав ремонту, а для цього необхідні були чималі кошти, то [PERSON] звернувся до неї за допомогою. На підтвердження даної обставини надала суду копію розписки (а.с.23), яка визнається відповідачем [PERSON], однак давність написання якої та її справжність заперечується іншими відповідачами - [PERSON] та [PERSON] Надати суду оригінал даної розписки для спростування доводів цих відповідачів позивач не побажала. За таких обставин суд вважає дану обставину не доведеною. Судом встановлено, що після набуття у спільну власність подружжя з [PERSON] комплексу «тарний склад», а саме: лісопильний цех площею 59.9 м.кв., столярний цех площею 287,4 м.кв., складські приміщення площею 434,9 м.кв., навіс для зберігання площею 805 м.кв., з обладнанням: лісопильна рама, фуговальний станок, рейсмусовий станок, круглопильний станок, зварочний трансформатор, що знаходиться в [ADDRESS], що раніше належало відкритому акціонерному товариству «Володимир-Волинський консервний завод» і придбане [PERSON] за 28 600 грн. придбане [PERSON] з прилюдних торгів, та реєстрації вказаного майна в КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» на своє ім'я (з опискою в написанні прізвища), після розірвання щлюбу з [PERSON], за відсутності її вимог щодо спільного майна подружжя, він одноосібно знищив дане нерухоме майно, самочинно збудувавши за власний кошт інші об»єкти нерухомого майна та в подальшому набув права власності на них. Дані висновки суду випливають з наступних доказів. Як вбачається з матеріалів обстеження (а.с.210-213), проекту землеустрою (а.с.182-198), архітектурно-технічного паспорту об'єкта архітектури (а.с.199-206), на земельній ділянці для ведення виробничої діяльності площею 5647 м.кв. за адресою [ADDRESS], на початку грудня 2003 року [PERSON] розпочав і в травні 2007 року завершив будівництво наступних об»єктів нерухомості, а саме: адміністративне приміщення загальною площею 165,7 м.кв., виробничо-складські приміщення загальною площею 1 998,6 м.кв., магазин промислових товарів загальною площею 328,1 м.кв., прохідну загальною площею 5,3 м.кв., два навіси загальною площею відповідно 73,2 м.кв. та 65,9 м.кв., пилораму загальною площею 63,9 м.кв.. вбиральню загальною площею 1.2 м.кв. Факт нового будівництва вказаних об»єктів нерухомого майна особисто [PERSON] крім вказаних вище доказів стверджується його позовною заявою від 10 серпня 2007 року, адресованою до Володимир-Волинського міського суду Волинської області (а.с.181). Збудувавши самочинно нові об»єкти нерухомості замість старих, провівши їх обстеження КП «Володимир-Волинський містопрооект» та отримавши погодження відповідних служб, сплативши штраф у встановленому законом порядку за порушення ст.29 Закону України «Про планування і забудову територій», чинного на той час, що відображено в п.6 Матеріалів обстеження, виготовивши архітектурно-технічний паспорт об»єкта архітектури, який затверджений начальником управління містобудування та архітектури міськвиконкому [PERSON], 13 серпня 2007 року [PERSON] звернувся до Володимир-Волинського міського суду Волинської області з позовом до Володимир-Волинської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані об»єкти нерухомого майна. Про те, що відповідач [PERSON] має намір змінювати спільне нерухоме майно подружжя, набуте з прилюдних торгів, позивач [PERSON] знала та стверджує що давала на це власні кошти [PERSON] вже після розірвання шлюбу, однак своєї згоди на такі зміни не надавала, про що зазначено позивачем в позовній заяві. Такі твердження позивача суд розцінює критично з огляду на їх зміст. Рішенням Володимир-Волинського міського суду від 20 серпня 2007 року у справі №2-1017/07 за позовом [PERSON] до Володимир- Волинської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна позов було задоволено. Визнано за [PERSON] право власності на адміністративне приміщення загальною площею 165,7 м.кв., виробничо-складські приміщення загальною площею 1 998,6 м.кв., магазин промислових товарів загальною площею 328,1 м.кв., прохідну загальною площею 5,3 м.кв., два навіси загальною площею відповідно 73.2 м.кв. та 65.9 м.кв., пилораму загальною площею 63.9 м.кв.. вбиральню загальною площею 1.2 м.кв., що були самочинно збудовані на власній земельній ділянці по [ADDRESS]. У подальшому, на підставі вказаного рішення суду, [PERSON] набув у приватну власність, зареєструвавши у встановленому законом порядку, право власності на вказані об»єкти, що стверджується витягами про їх реєстрацію та виготовленими КП «Волинське обласне бюро технічної інвентаризації» технічними паспортами (а.с.181-198). Як пояснив відповідач [PERSON], на підставі довіреності, виданої [PERSON] на його ім»я від 25 лютого 2014 року, та на прохання власника майна [PERSON], він сприяв [PERSON] у відчуженні вказаних об»єктів нерухомості, а саме неодноразово звертався в усній та письмові формі до осіб, зацікавлених у придбання вказаного майна, однак вони були безуспішними. Ці доводи відповідача підтверджені копіями відповідей на звернення [PERSON] до ТзОВ «Моделпак», ТзОВ «Гербор-холдінг», ТзОВ «БРВ-Україна», ТзОВ «Модел Транс» (а.с.177-180), показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] Як вбачається з доводів відповідача [PERSON] та представника відповідача [PERSON] - [PERSON], дані об»єкти нерухомості були придбані у [PERSON] відповідачем [PERSON] за її особисті кошти як особисте майно. Копіями оспорюваних позивачем договорів купівлі-продажу, посвідчених 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І. та зареєстрованими в реєстрі вчинення нотаріальних дій, стверджується, що [PERSON] придбала, купивши у [PERSON], від імені якого на підставі довіреності від 25 лютого 2014 року діяв [PERSON], нежитлове приміщення, торговий центр /Ж-1/ загальною площею 2363,6 кв.м., розташоване в [ADDRESS], адміністративне приміщення /А-2/ загальною площею 165,7 кв.м., розташоване в місті Володимир-Волинський пo вул. 20-го Липня, за номером 8а, нежитлове приміщення, торговий центр /3-1/ загальною площею 184,0 кв.м., розташоване в [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 0,5647 га, що розташована в [ADDRESS], цільове призначення - для обслуговування об'єктів комерційного призначення (торгового комплексу), кадастровий номер - [NUMBER]. Як ствердив допитаний в якості свідка Велимчаниця А.І., сторонам було роз»яснено абсолютно всі вимоги законодавства щодо вчинення даної дії, вони були їм зрозумілі, було з»ясовано їхню волю на вчинення даних правочинів. Допитаний в якості свідка [PERSON] ствердив, що волевиявлення [PERSON] на вчинення довіреності на ім'я [PERSON] та обсяг повноважень, які він йому делегував, були вільні та визначені ним особисто. Нотаріально посвідченою заявою [PERSON] від 25.09.2014 року стверджується, що останній від імені [PERSON], на підставі довіреності, підтвердив що [PERSON] в шлюбі не перебуває, дане майно набуте ним не під час шлюбу і особи, які могли б поставити питання про визнання за ними права власності на вказану нерухомість, у тому числі і відповідно до ст.ст.65, 74 та 97 СК України - відсутні (а.с.209). Доводи позивача про те, що дане майно в результаті оспорюваних нею договорів належить подружжю [PERSON], спростовані в суді наступними доказами. Так, допитаний як свідок [PERSON] ствердив, що на прохання своєї куми [PERSON] позичив їй на купівлю оспорюваних об»єктів нерухомості 100 000 доларів США для заняття підприємницькою діяльністю, про що склали відповідний договір. Спроможність надати таку позику коштів стверджується довідками про його доходи (а.с.172-173). Як вбачається з копії договору позики від 05 серпня 2014 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON], остання взяла у позику від [PERSON] 100 000 доларів США. Свою згоду на одержання даної позики для заняття підприємницькою діяльністю, зокрема для придбання комерційної нерухомості для використання у своїй підприємницькій діяльності, із застереженням що дані кошти являються особистою власністю дружини і жодних прав фінансово-майнового характеру щодо вказаної позики він не матиме, [PERSON] зазначив у письмовій заяві від 05.08.2014 року. (а.с.215, 214) Окрім цього, як вбачається з копії договору дарування грошей від 11 липня 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Кондратюк О.О. за р/н 983 та довідки, виданої нею, рідна сестра [PERSON] - [PERSON] - передала у дар відповідачу [PERSON] 80 000 доларів США, які остання фактично отримала (а.с.216, 217). За таких обставин справи суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] мала достатньо коштів, які являються її особистою власністю, для придбання оспорюваних об»єктів нерухомості, та мала намір ці об»єкти купити у [PERSON] Як вбачається з копії заяви [PERSON], посвідченої 25 вересня 2014 року приватним нотаріусом Володимир-Волинського районного нотаріального округу Волинської області Велимчаницею А.І., відповідач [PERSON] ствердив, що оспорювані позивачем об»єкти нерухомого майна купує його дружина [PERSON] за власні особисті кошти, ці об»єкти після купівлі будуть належати їй на праві особистої приватної власності, тому жодних прав фінансово-майнового характеру щодо вказаного нерухомого майна в нього немає. Укладення даних договорів відповідає інтересам сім»ї та на вказане майно як на спільне сумісне він не претендує. (а.с.208) Відповідно до п.3 ч.1 ст.57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Оскільки судом встановлено факт придбання спірного майна співвідповідачем [PERSON] за час шлюбу, але за кошти, які належали їй особисто, придбані нею відповідно до договорів купівлі-продажу об'єкти нерухомості та земельна ділянка, являються її особистою приватною власністю. За таких обставин, суд вважає, що оспорювані позивачем договори купівлі-продажу були укладені відповідно до волевиявлення сторін, майно було придбане за особисті кошти відповідача [PERSON], а тому доводи позивача що дане майно являється власністю подружжя [PERSON] та [PERSON], не знайшли свого підтвердження в суді. Та обставина, що рішення Володимир-Волинського міського суду від 20 серпня 2007 року у справі №2-1017/07 за позовом [PERSON] до Володимир- Волинської міської ради про визнання права власності на самочинно збудовані об'єкти нерухомого майна, яким позов було задоволено, в подальшому за апеляційною скаргою [PERSON] було скасоване, а в задоволення позову [PERSON] було відмовлено, що стверджується копією рішення апеляційного суду Волинської області від 10 травня 2016 року, з підстав, визначених колегією суддів у вказаному рішенні, не може бути підставою для визнання оспорюваних договорів купівлі-продажу та скасування реєстрації права власності [PERSON] на придбане в результаті їх укладення нерухоме майно, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як на підставу для задоволення позову та судовому захисту своїх порушених прав, позивач покликається на ту обставину, що вона є співвласником оспорюваного майна, яке без її згоди [PERSON] було відчужене [PERSON] Жодних доказів того, що в результаті відчуження [PERSON] в користь [PERSON] майна на підставі оспорюваних договорів, та подальшої реєстрації права власності на це майно за [PERSON], було порушено майнові права позивача, судом не здобуто. Так, земельну ділянку, на якій розташовані вказані об»єкти, [PERSON] було придбано після розірвання шлюбу, всі об»єкти нерухомого майна були заново збудовані ним також після розірвання шлюбу, що стверджується дослідженими доказами, аналіз яких судом проведено вище. Після розірвання шлюбу 23 липня 2003 року та фактичного припинення шлюбних відносин з [PERSON] позивач з вимогами до останнього з приводу придбаного за час шлюбу майна, в тому числі й того, що було ним придбане з публічних торгів, не зверталась. Про його наміри проводити будівельні роботи знала і ствердила, що навіть позичила йому на це кошти. Після завершення в травні 2007 року будівництва [PERSON] на придбаній ним особисто власній земельній ділянці, новоствореного нерухомого майна, не оспорювала своє право на протязі тривалого часу. Суд також бере до уваги наявність в провадженні суду інших справ за позовами [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] з приводу недійсності даних договорів, судові рішення у яких не набрали законної сили. Оскільки позивач не довела наявність свого права на відчужене [PERSON] в користь [PERSON] майна, за відсутності визначеної її частки як одного з подружжя у вказаному майні, яке було створене та набуте [PERSON] вже після розірвання з нею шлюбу, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі ст.ст. 203, 215 ЦК України, ст.22 КпШС України, ст.57 СК України, ст.81 ЗК України, ст.16 Закону України «Про власність»,

Outcome: dismissed