Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-24 00:00:00

19.04.2011 р. Публічне Акціонерне Товариство "Державний ощадний банк України" в особі Одеського обласного управління (далі [PERSON]) звернулось до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № №1805-н від 02.08.2007 року в сумі 1 318 345,02 грн., звернення стягнення на предмет іпотеки, а також стягнути судові витрати. Під час розгляду справи представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути з [PERSON] заборгованість за кредитним договором станом на 16.07.2015 року в сумі 3 476 606,83 грн.; звернути стягнення на предмет іпотеки за договором іпотеки від 02.08.2007 р. №1883, а саме на [ADDRESS], шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Також просив стягнути з відповідачів судові витрати. В судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, посилаючись на невиконання відповідачами договірних зобов'язань, просив позов задовольнити. Також просив зазначити початкову ціну предмета іпотеки - 296 372 грн., як зазначено у звіті про оцінку майна від 24.12.2015 р. складеного суб'єктом оціночної діяльності ТОВ "Росла". Представники відповідача [PERSON] позов визнали частково, просили застосувати строки позовної давності. Пояснили, що при розрахунку основної суми боргу позивач не врахував, що строк повернення всієї суми кредиту не настав, оскільки [PERSON] не вручена вимога про дострокове повернення кредиту; щодо стягнення процентів на суму 47107,76 грн., така вимога заявлена із пропуском позовної давності. Також, пояснили, що з урахуванням спливу строку позовної давності відносно процентів, помилковим є розмір пені розрахований позивачем, а також помилковий розмір пені за порушення сплати основного боргу оскільки строк сплати суми в розмірі 378 281,25 грн. не настав, крім того визначена позивачем у договорі пеня 17% за кожен день прострочення не відповідає засадам співмірності та добросовісності так як вимагає сплати споживачем непропорційно великої суми.. Щодо інфляційних витрат, вважають, що у зв'язку з тим, що не настав строк повернення всієї суми боргу сума інфляції за несвоєчасну сплату основного боргу у розмірі 107 421,01 грн. заявлена не вірно; сума збитків від інфляції за несвоєчасну сплату процентів у розмірі 132 508,51 грн. заявлена не вірно, оскільки позивачем невірно розраховані проценти у листопаді 2012 р.. Також 3% річних нараховані не вірно оскільки не настав строк повернення всієї суми боргу. Просили при вирішенні справи врахувати вказані обставини. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не з'явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена своєчасно та належним чином, причини неявки суду не повідомила. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що [PERSON] (до моменту предявлення позову змінила прізвище на [PERSON]) 02 серпня 2007 р. уклала із відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Ощадбанк») договір на надання їй відновлювальної кредитної лінії №1805-н в сумі 807000,00 грн. за умов повернення кредиту до 02 серпня 2017 року, сплати 17,5% річних за користування кредитом, комісійної винагороди, та інших платежів. На виконання п.1.4.1 кредитного договору, під забезпечення його виконання позичальником, 02 серпня 2007 року за нотаріальним договором №1883 [PERSON] передала банку в іпотеку належну їй однокімнатну квартиру [ADDRESS] в м. Миколаєві.Того ж дня і [PERSON] за нотаріальним договором №1882, передала банку в іпотеку для забезпечення своїх зобовязань за кредитним договором належну їй трикімнатну квартиру [ADDRESS]. Згідно ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. ст. 525, 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплатити проценти. Згідно п.2.2.2. договору №1805-н, банк має право вимагати від позичальника дострокового повернення суми кредиту в цілому або у зазначеній банком частині, сплати процентів за його користування та інших платежів що належить до сплати у випадку невиконання або неналежного виконання будь-яких зобовязань за кредитним договором або договором іпотеки. Згідно ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. Як встановлено з доказів наданих позивачем, суму кредитних коштів отримана [PERSON] (далі за текстом [PERSON]Я.) в повному обсязі (а.с. 15), але позичальник не дотримується умов договору щодо оплати кредиту, графіку його повернення. В зв'язку з неналежним виконанням позичальником свого зобов'язання станом на 16.07.2015 р. утворилася заборгованість, яка відповідно до розрахунку Банку складає 3 476 606,83 грн., із яких: заборгованість за простроченим кредитом - 807000,00 грн.; заборгованість по простроченим процентам - 1070601,50 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 468297,63 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 632642,71 грн.; інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233554,42 грн.; інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів - 211271,30 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 53239,27 грн. В судовому засіданні представником відповідача не заперечувалась наявність заборгованості за кредитним договором № 1805-н від 02.08.2007 р., однак у меншому розмірі, ніж заявлено Банком, посилаючись на те, що строк повернення всієї суми кредиту не настав, оскільки [PERSON] не вручена вимога про дострокове повернення кредиту. Проте, з такими доводами представника відповідача суд не погоджується з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи ( Т. №1 а.с.202), вимога про дострокове повернення кредиту направлена [PERSON] на адресу, зазначену в кредитному договорі - [ADDRESS], яка була повернута Банку у зв'язку із закінченням терміну зберігання. Відповідно до п. 8.4. кредитного договору, сторони зобов'язані вчасно повідомляти одна одну про зміни адреси, місця проживання, номерів телефонів, всі інші зміни, які здатні вплинути на реалізацію Договору та виконання зобов'язань по ньому. Проте, відповідачем [PERSON] не надано суду доказів повідомлення [PERSON] про зміну місця проживання. Крім того, пред'явленням вимоги до боржника є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Так, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] ознайомлена з матеріалами справи та отримала копію рішення 08.07.2014 р. (Т. №1 а.с. 85), а отже була ознайомлена із вимогами банку, проте жодного платежу для погашення заборгованості не здійснила. Також, представником відповідача [PERSON] заявлено про пропуск Банком строків позовної давності в частині суми по процентам. Таким чином, оскільки в судовому засіданні представником відповідача заявлено про застосування позовної давності, тому вирішуючи питання про дотримання позивачем строку позовної давності суд виходить з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Статтею 256 ЦК України визначено, що позовною давністю є строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою повязано його початок. Певний період часу, початок якого визначений календарною датою або подією, починається з наступного дня після вказаної дати або дня події, які, в свою чергу, до цього строку не включаються. Частинами 1, 5 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобовязаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Отже, початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи. Так, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як встановлено в судовому засіданні, сторони встановили як строк дії договору - до повного виконання Сторонами взятих на себе зобов'язань по цьому Договору (пункт 8.1 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 02.08.2017 р. (п. 1.2 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів (п. 1.2. кредитного договору). [PERSON] умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення (постанова Верховного Суду України від 19.03.2014 р. у справі 6-20цс14.). [PERSON] свої зобовязання за вказаним договором щодо сплати відсотків за користування кредитом виконала частково, останній платіж за відсотками був здійснений нею 12.11.2007 року до закінчення терміну дії договору (заява на переказ готівки №065045_001 від 12.11.2007 р.). [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом 19.04.2011 р., заборгованість за процентами підлягає стягненню лише в межах трьох років до дня пред'явлення позову, тобто з 19.04.2008 р. Таким чином, застосовуючи положення ч.2 ст. 258 ЦК України, суд вважає, що з [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за заборгованість за процентами за період з 01.04.2008 р. по 16.07.2015 р. - 1 023 493,74 грн. Крім того, відповідно до ч.1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема сплата неустойки. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік . За правилами частини першої статті 259 ЦК України сторонам дозволено за домовленістю збільшувати встановлену законом як загальну, так і спеціальну позовну давність. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи із зазначеного, сторони в договорі можуть передбачити більш тривалий строк позовної давності ніж це встановлено законодавством. Так, п.7.8. кредитного договору терміни позовної давності до вимог про стягнення кредиту, процентів за користування ним, пені, штрафу сторонами встановлені тривалістю в 3 (три) роки, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 259 ЦК України. Таким чином, застосовуючи ст. 259 ЦК України, з відповідача також підлягає стягненню пеня за період з 16.07.2012 року по 16.07.2015 року, а саме: пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 468297,63 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 601332,36 грн. Далі, відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стягнення з боржника, який порушив грошове зобовязання, сум індексації грошового боргу та процентів не перешкоджає стягненню у передбачених законом або договором випадках неустойки (пені) за прострочення виконання грошового зобовязання, оскільки відповідно до частини першої статті 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідач [PERSON] прострочила виконання грошового зобов'язання за кредитним договором № 1805-н від 02.08.2007 р. За таких обставин суд дійшов висновку про те, що з відповідача на користь Банку необхідно стягнути 3 % річних від простроченої суми за несвоєчасне виконання грошового зобовязання та інфляційні витрати на підставі частини другої статті 625 ЦК України, а саме: інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554,42 грн.; інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів - 211 271,30 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 53 239,27 грн. Щодо вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд виходить з наступного. Правові наслідки порушення зобов'язання, забезпеченого іпотекою, передбачені Законом України "Про іпотеку". Згідно із ч. 1 ст. 7 Закону України "Про іпотеку" за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачено умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЗУ "Про іпотеку", у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекою держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Частиною 3 ст.33 "Про іпотеку" передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, в тому числі, на підставі рішення суду. Як роз'яснено п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Частиною 2 статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів, а також визначено, що суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] порушила умови кредитного договору №1805-н, виконання якого забезпечено договором іпотеки від 02.08.2007 р., а отже позивач отримав право звернення стягнення на предмет іпотеки, у зв'язку з чим позовні вимоги в частині звернення стягнення на передане в іпотеку майно, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Посилання представника відповідача [PERSON] на те, що стягнення заборгованості і звернення стягнення на предмет іпотеки є неприпустимим, оскільки це є подвійною вимогою за одним і тим же договором, судом не приймаються до уваги, оскільки в абзаці 2 п.42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин роз'яснено, що суд не може звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договром. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку". Статтею 11 Закону України "Про іпотеку" визначено, що майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі задоволення вимог іпотекодержателя за рахунок предмета іпотеки майновий поручитель набуває права кредитора за основним зобов'язанням. З огляду на наведене суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме: стягнути з [PERSON] заборгованістьза кредитним договором 3 186 917,42 грн., із яких: заборгованість за простроченим кредитом - 807 000,00 грн.; заборгованість по простроченим процентам - 1 023 493,74 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом - 468 297,63 грн.; пеня за несвоєчасне погашення заборгованості по процентам - 601 332,36 грн.; інфляційні витрати від прострочених сум заборгованості за кредитом - 233 554,42 грн.; інфляційні витрати за несвоєчасну сплату процентів - 211 271,30 грн.; 3% річних за несвоєчасне погашення кредиту - 53 239,27 грн. В рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлювальної кредитної лінії №1805-н укладеним 02.08.2011 року між Відкритим акціонерним товариством "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" та [PERSON], в розмірі 3 186 917,42 грн. - звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], загальною площею 33,0 кв.м., житловою площею 20,9 кв. м., що належить на праві власності [PERSON], яка передана в іпотеку Відкритому акціонерному товариству "Державний ощадний банк України" в особі Філії - Одеського обласного управління АТ "Ощадбанк" власником [PERSON] на підставі договору іпотеки від 02.08.2007 р. реєстровий № 1883, посвідченого приватним нотаріусом Миколаївського міського нотаріального округу [PERSON] Визначити спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення продажу предмета іпотеки на прилюдних торгах в межах процедури виконавчого провадження за початковою ціною 296 372 грн.. На підставі ч.1 ст.88 ЦПК України у разу часткового задоволенню позову, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання щодо розподілу судових витрат суд виходить з наступного. Так, при подачі позову 19.04.2011 року позивачем, відповідно до вимог діючого на той час законодавства сплачено державне мито у сумі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи в сумі 120 грн.В подальшому розмір позовних вимог було збільшено до 3 532 653,89 грн. та доплачено судовий збір 03.09.2015 р. в сумі 1834,00 грн. 06.10.2015 р. представник позивача уточнив позовні вимоги та просив стягнути суму боргу, яка складає 3 476 606,83 грн., тобто зменшив на 56 047,06 грн. Таким чином, у зв'язку зі зменшенням розміру позовних вимог, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про судовий збір", позивачу підлягає поверненню надлишково сплачений судовий збір у сумі 840,71 грн.( 1,5% від 56 047,06 грн.). Виходячи із засад пропорційності присудження судових витрат розміру задоволених вимог та з урахуванням часткового задоволення позовних вимог на користь позивача підлягають стягненню судові витрати в загальній сумі 2578,94 грн., тобто по 1 289,47 грн. з кожного відповідача.

Outcome: partial