Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-14 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернувся до Києво-Святошинського районного суду Київської області із заявою про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Свою заяву обґрунтовував тим, що у 1976 році переїхав на постійне місце проживання з м. Новоросійськ, Краснодарського краю, РСФСР до м. Одеса, де з 31.03.1976 року був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса) в місті Одеса по вул. Нахімова. 31.03.1976 року [PERSON] був узятий на облік до Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11.03.1981 року був знятий з обліку. 16.03.1981 року заявник був виписаний з міста Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР. У подальшому [PERSON] отримав громадянство Республіки Казахстан. Наразі заявник виявив бажання набути громадянство України. Тому просив суд встановити факт, що особа, дані про яку зазначені у паспорті громадянина СРСР [NUMBER] , виданий відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21.11.1979 та дані про яку зазначені у картці форми «А», завірена копія якої додана до листа від 20.01.2020 №КС-49 ДСК «Чорноморське морське пароплавство», є однією і тією самою особою - [PERSON] , [INFO] , народився РСФСР, Оренбурзька область, Асекеєвський район, с. Чкалова. Також просив суд встановити факт, що [PERSON] , [INFO] , у період з 31 березня 1976 року до 16 березня 1981 року, тобто до 24 серпня 1991 року постійно проживав у місті Одеса Української Радянської Соціалістичної Республіки, на території яка стала територією України відповідно до Закону України «Про правонаступництво України». Ухвалою судді від 06.08.2020 було відкрито провадження у справі у порядку окремого провадження.та призначено судове засідання у справі. В судове засідання 29.01.2021 заявник не з`явився. Представник заявника, адвокат Логвиненко Сергій Петрович направив до суду письмові пояснення та письмову заяву згідно якої просив розгляд справи провести у відсутності сторони заявника, вимоги заяви підтримав та просив її задовольнити. Заінтересована особа в судове засідання 29.01.2021 свого представника не направила. Центральне міжрегіональне\~управління Державної\~міграційної служби\~у місті\~Києві та\~Київській областіпро час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Заінтересована особа Києво-Святошинський\~РВ ЦМУ\~ДМС України\~в м.Києві\~та Київській\~областів судове засідання 29.01.2021 не з`явилася. Про час, дату та місце розгляду справи повідомлена належним чином. З урахуванням ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що заява не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Згідно з пунктом 5 частини другої статті 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно до частини другої статті 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законом передбачено встановлення юридичних фактів щодо виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, до яких відносяться і факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Встановлення факту постійного проживання на території України на момент проголошення незалежності України або набрання чинності Законом України "Про громадянство України" є підставою для оформлення належності до громадянства України відповідно до пунктів 1, 2 частини першої статті 3 цього Закону. Крім того, юридичне значення має лише факт постійного проживання на території України дитини, батьків дитини (одного з них) або іншого її законного представника на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) або набрання чинності Законом України "Про громадянство України"(13.11.1991). Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень статті 293 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути заяви про встановлення таких фактів: постійного проживання на території України станом на 24.08.1991; постійного проживання на території України станом на 13.11.1991; постійного проживання дитини на території України станом на 24.08.1991. Вирішуючи питання встановлення належності до громадянства України, слід керуватися, крім Закону України "Про громадянство України", також Указом Президента України від 27.03.2001 № 215/2001 "Питання організації виконання Закону України "Про громадянство України", яким затверджений Порядок провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень (далі - Порядок). Так, відповідно до положень Закону України "Про громадянство України" і Порядку заявник повинен, зокрема, подати документи, що підтверджують народження заявника на території України чи постійне проживання на ній, або підтверджують родинні відносини з такою особою, або рішення суду. Доказування - це діяльність, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Статтею 3 Закону України «Про громадянство України» регламентовані випадки належності до громадянства України. Згідно з пунктом 1 частини першої статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України. Пунктом другим цієї норми Закону встановлено, що особи, які на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України» (13.11.1991) проживали в Україні і не були громадянами інших держав, також є громадянами України. Відповідно до пункту 7 Порядку громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13.11.1991, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках одним із документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 або на 13.11.1991. У пункті 44 Порядку встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24.08.1991 на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. Відповідно до пункту третього частини другої статті 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 № 5 з змінами і доповненнями, справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян, розглядаються у судовому порядку, коли чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 частини 1 статті 3 Закону України "Про громадянство України" встановлено, що громадянами України є усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) постійно проживали на території України. При цьому, поняття постійного (безперервного) проживання на території України визначено статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. До таких же міркувань вдався і Верховний Суд, викладаючи свою правову позицію у своїй постанові від 01.08.2019 у цивільній справі № 316/1855/18. Судом встановлено, що факт постійного проживання заявника на території України і на момент проголошення незалежності України (24.08.1991) заявник підтверджує наступними доказами: - копією паспорту громадянина СССР серії [NUMBER] , виданого відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому м. Одеса 21 листопада 1979 року, відповідно до якого [PERSON] ,\~ [INFO] \~з31 березня 1976 року був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси, а 16 березня 1981 року був виписаний з міста Одеса та відбув до с. Чкалова, Асекеєвський район, Оренбурзька область, РСФСР. - копією військового квитка серії [NUMBER] , виданого Бузулуцьким об`єднаним міським військовим комісаріатом Оренбурської області 23 травня 1972 року, відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , 31 березня 1976 року був взятий на обліку до Жовтневого районного військового комісаріату м. Одеса, звідки 11 березня 1981 року був знятий з обліку. - копією довідки №КС-49 від 20 січня 2020 року виданої Державною судноплавною компанією «Чорноморське морське пароплавство», відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , дійсно працював в Чорноморському морську пароплавстві з 31 березня 1976 року до 16 березня 1981 року та був прописаний відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому міста Одеси за відділом кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), згідно даних особової картки форми «А». - копією особової картки форми «А» відділу кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , був прописаний в м. Одеса відділом внутрішніх справ Жовтневого райвиконкому з 31 березня 1976 року та вибув ст. Заглядіно Асекеєвського району Оренбурзької області з 16 березня 1981 року. З аналізу вищезазначених доказів вбачається, що [PERSON] не надав суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження його проживання на території України станом на 24.08.1991 або на 13.11.1991 (тобто саме на момент проголошення незалежності України та на момент набрання чинності Законом України «Про громадянство України»). Крім того, згідно паспорту Республіки Казахстан № [NUMBER] виданий Міністерством внутрішніх справ [PERSON] , [INFO] є громадянином Республіки Казахстан, а отже станом на 24.08.1991 набув громадянство іншої держави. Відсутність даних доказів позбавляє суд можливості стверджувати про постійність проживання [PERSON] на території України у відповідності до критеріїв, визначених статтею 1 Закону України "Про громадянство України", якою безперервним (постійним) проживанням в Україні визнається проживання на території України особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік 180 днів, а також про те, що з огляду на наявність доказів набуття заявником громадянства іншої держави, встановлення такого факту матиме для нього взагалі будь-яке юридичне значення, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні даної заяви. Що стосується вимог про встановлення факту тотожності особи, а саме що « [PERSON] » вказаний у паспорті громадянина\~СССР серії\~ [NUMBER] ,\~виданого відділом\~внутрішніх справ\~Жовтневого райвиконкому\~м.\~Одеса 21\~листопада 1979\~року та « [PERSON] » вказаний у особовій картці форми «А» відділу кадрів Чорноморського морського пароплавства (місто Одеса), є однією і тією ж особою. Відповідно до роз`яснень пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення» N 5 від 31 березня 1995 року заяви про встановлення із зазначених підстав факту належності особі вироку або рішення суду, квитка про членство в об`єднанні громадян, військового квитка, посвідчення до ордена або медалі, паспорта, чи свідоцтв, що їх видають органи реєстрації актів громадянського стану, та інших документів, що посвідчують особу, не підлягають розгляду в порядку, передбаченому главою 37 ЦПК, оскільки ці питання вирішуються органом, який видав документ. Судами також не встановлюється тотожність особи. Тому в задоволенні заяви в цій частині суд також відмовляє. З огляду на викладене, з урахуванням рекомендацій, викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення" від 31.03.1995 № 5, беручи до уваги правову позицію ВС у постанові від 01.08.2019 у цивільній справі № 316/1855/18,

Outcome: dismissed