Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-10 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Виробничо-збутове підприємство "Нафтогаз-Нафтопродукт" та зменшивши розмір позовних вимог, остаточно просив зобов'язати відповідача видати довідку про роботу на даному підприємстві із зазначенням спеціальності, кваліфікації, посади, часу роботи і розміру заробітної плати, зобов'язати відповідача внести зміни до наказу про звільнення та трудової книжки з формулюванням підстави для звільнення згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, стягнути нараховану та невиплачену суму заробітної плати в розмірі 8011,54 грн., компенсацію за невикористані дні щорічної основної відпустки 6 днів у сумі 558,12 грн., вихідну допомогу у розмірі тримісячного заробітку у сумі 6000,00 грн., відшкодування за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 38 975,38 грн., відшкодування моральної шкоди у зв'язку із порушенням прав у сумі 10 000,00 грн.. В позовних вимогах посилається на те, що 04.10.2012 р. був прийнятий на посаду заступника генерального директора з технічних питань ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт" та звільнився з займаної посади за власним бажанням згідно ст.38 КЗпП України та наказу № 08/01-К від 08.01.2013 року. При звільненні відповідач, в порушення вимог ст. 47 КЗпП України, не провів розрахунок та не виплатив всіх належних позивачу сум. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином причини неявки не повідомив, однак надав письмові заперечення, в яких зазначив, що нараховану заробітну плату було виплачено позивачу та останнім не було надано доказів того, що він звертався з заявою про надання довідки про нараховану заробітну плату, а також зазначив, що моральна шкода не підлягає задоволенню оскільки доказів обставин, які б підтверджували заподіяння позивачу моральної шкоди, останнім надано не було. Вивчивши матеріали справи, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] 04.10.2012 р. був прийнятий на посаду заступника генерального директора з технічних питань ТОВ "Виробничо-збутове підприємство" Нафтогаз-Нафтопродукт", що підтверджується копією трудової книжки та наказом № 04/10-К від 04.10.2012 року (а.с.8,46). Звільнено позивача з займаної посади з 08.01.2013 р. за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8). Вимоги ст. 47 КЗпП України передбачають, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства,установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до довідки про доходи №2 від 10.12.2014 року, наданої відповідачем, вбачається, що [PERSON] працював в ТОВ "Виробничо-збутове підприємство "Нафтогаз-Нафтопродукт" з 04.10.2012 року по 08.01.2013 року на посаді заступника генерального директора та його дохід що підлягає виплаті за вказаний період складає 5103,05 грн.. При цьому, однак стороною відповідача не було надано доказів тому, що товариство розрахувалось з позивачем в повному обсязі. Відповідно до Форми ОК-5 виданої Пенсійним фондом України відносно [PERSON], вбачається, що останній працював на ТОВ "Виробничо-збутове підприємство "Нафтогаз-Нафтопродукт" та в 2012 звітному році йому було нараховано заробітну плату: в жовтні - 1739,13 грн., в листопаді - 2000,00 грн., в грудні - 2000,00 грн., а також вбачається що в 2013 звітному році йому було нараховано заробітну плату: в січні - 1714,29 грн., а всього 7453,42 грн. (а.с.53). Виходячи із вказаного та беручи до уваги інформацію, викладену в індивідуальній відомості про застраховану особу, надану Пенсійним фондом України та враховуючи положення ст. 116 КЗпП, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати в загальному розмірі 7453,42 грн.. Положеннями ст. 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ст. 10 Цивільного процесуального кодексу України (надалі ЦПК України) сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В судовому засіданні також встановлено, що мало місце несвоєчасної виплати заборгованості по заробітній платі після звільнення позивача. Згідно до вимог ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Також слід зазначити, що середній заробіток за весь час затримки по виплаті заробітної плати станом на 08.09.2014 року, складає в розмірі 38975,38 грн., оскільки відповідно до сукупної суми розміру заробітної плати за останні два місяці 4000 грн./ 43 (кількість робочих днів за останні два місяці) = 93,02 грн. (середньоденна заробітна плата), а тому розмір компенсації за час затримки виплати заробітної плати становить 38975,38 грн. = 93,02 грн. (середньоденна заробітна плата) х 419 днів (кількість днів затримки по виплаті заробітної плати). Таким чином, суд вважає доведеним суму боргу за невиплачену заробітну плату у розмірі 7453,42 грн. та відшкодування за час затримки виплати заробітної плати в розмірі 38975,38 грн., що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. Крім того, позовні вимоги щодо стягнення компенсації за невикористану відпустку, також підлягають задоволенню, так як відповідно до ст. 83 КЗпП та ст. 24 ЗУ "Про відпустки" від 15.11.1996 року № 504/96-ВР: "У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки", таким чином підлягає стягненню компенсація в розмірі 558,12 грн. = 93,02 (середньоденна заробітна плата) х 6 (кількість днів відпустки). Позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що діями відповідача, які виявились в невиплаті своєчасно заробітної плати та інших виплат, були порушені законні трудові права позивача; в результаті незаконних дій відповідача йому завдано моральних страждань, а саме виникло глибоке психологічно-душевне страждання, напруженість в сім'ї, позбавлення можливості реалізувати свої здібності, так як всі зусилля були спрямовані на з'ясування та вирішення вищевказаної ситуації, тому суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки, так як на думку суду, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. є явно завищеними і необгрунтованими. Також слід зазначити, що позовна вимога щодо зобов'язання відповідача видати позивачу довідку про роботу на даному підприємстві, не підлягає задоволенню, так як вимога втратила свою необхідність, оскільки представником відповідача було подано заперечення на позовну заяву позивача та зазначену довідку було додано в якості додатку (а.с.50). Відповідно до ч.3 ст. 38 КЗпП, вбачається, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ст. 233 КЗпП, вбачається, що "працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права…". Позовні вимоги про зобов'язання відповідача внести зміни до наказу про звільнення та трудової книжки з формулюванням підстави для звільнення згідно ч.3 ст. 38 КЗпП України, задоволенню не підлягають, так як стороною позивача не надано жодного належного та допустимого доказу, що згідно ч.3 ст. 38 КЗпП працівник у визначений ним строк та відповідно до ст. 233 КЗпП, мав намір розірвати трудовий договір за власним бажанням у зв'язку із тим, що власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору та що він письмово звертався до відповідача з письмовою заявою. Позовні вимоги про стягнення вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку у сумі 6000,00 грн. також задоволенню не підлягають, так як позивача було звільнено відповідно до ч.1 ст. 38 КЗпП, яка передбачає право звільнення працівника за власним бажанням, а тому передбачені в ст. 44 КЗпП умови, за яких виплачується вихідна допомога, - в даному випадку відсутні. Вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню частково, оскільки в судовому засіданні знайшов підтвердження той факт, що діями відповідача, які виявились в порушенні здійснення розрахунку при звільненні позивача та цим було порушено законні трудові права позивача; в результаті незаконних дій відповідача позивачу завдано моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, відчуття ним негативних емоцій, перебування у стресовій ситуації, тому суд, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача 500,00 грн. у відшкодування моральної шкоди, оскільки, так як на думку суду, позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди у розмірі 10 000,00 грн. є явно завищеними і необґрунтованими. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд керується вимогами ст. 88 ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial