Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-17 00:00:00

У червні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON], третя особа - Служба у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві у якому просила надати тимчасовий дозвіл на виїзд неповнолітньої доньки [PERSON], [INFO] за кордон до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року з метою відпочинку у супроводі матері [PERSON] без згоди та супроводу батька. В обґрунтування позову [PERSON] вказувала, що перебувала з [PERSON] у зареєстрованому шлюбі з 17.06.2005 року до 01.10.2010 року. Від даного шлюбу мають малолітню доньку [PERSON], [INFO]. За твердженням [PERSON] після розірвання шлюбу [PERSON] створив неможливі умови для спільного проживання та почав чинити психологічний тиск через дитину, зокрема перешкоджати спільному відпочинку за кордоном. В зв»язку із навмисним ухиленням [PERSON] від надання згоди на виїзд дитини за кордон [PERSON] вимушена була неодноразово звертатися до суду із позовами про надання відповідного дозволу без згоди батька. На прохання до [PERSON] повідомити де він можливо має намір відпочити разом із донькою у період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року не отримала будь-яких пропозицій, а тому звернулася до останнього з проханням надати нотаріальний дозвіл на виїзд [PERSON] з метою відпочинку за кордон до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року. 09.04.2014 року за відсутності будь-яких пропозицій з боку відповідача щодо його планів на відпочинок із донькою [PERSON] і ФОП [PERSON], як турагентом, було укладено договір про туристичне обслуговування №2014-2015 та додаткову угоду за умовами яких турагент зобов»язався надати [PERSON] з донькою [PERSON] туристичні послуги з відвідування у період з 01.09.2014 року по 31.08.2015 року країн Шенгенської зони та Об»єднаних арабських еміратів. На черговий лист із проханням надати дозвіл на виїзд дитини за кордон, за твердженням [PERSON], жодної відповіді або ж дозволу від [PERSON] не отримала, що й стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Заперечуючи проти первісного позову [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про надання йому дозволу на виїзд дитини [PERSON], [INFO] за межі України до Латвійської Республіки та Федеративної Республіки Німеччини на строк з 24.12.2014 року по 07.01.2015 року в супроводі батька без згоди матері. В обґрунтування зустрічного позову [PERSON] вказував, що між сторонами виник спір щодо виховання дитини, який в силу ігнорування [PERSON] письмових звернень та відсутності гарантій обіцянок може бути вирішений лише судом. Із незрозумілих причин вимоги [PERSON] стосовно виїзду дитини за кордон стосуються одного терміну із запланованими поїздками [PERSON], що на думку останнього свідчить про зловживання матір»ю дитини. У судовому засіданні [PERSON] та її представник зазначили, що передали [PERSON] нотаріально засвідчений дозвіл на виїзд дитини за кордон у супроводі батька та не заперечували існування нотаріально засвідченого дозволу від [PERSON] на виїзд дитини за кордон у супроводі матері, при цьому первісний позов підтримали та наполягали на його задоволенні у повному обсязі, а в задоволенні зустрічного позову, відповідно, просили відмовити. У судовому засіданні [PERSON] та його представник заперечили проти первісного позову та наполягали на задоволенні зустрічних вимог вказуючи на вкрай неприязні стосунки із [PERSON] При цьому, [PERSON] не заперечував аби донька виїжджала за межі України у супроводі матері для відпочинку та оздоровлення і підтвердив наявність наданого ним нотаріально посвідченого дозволу, однак наполягав на врахуванні права батька та інших родичів відпочивати та спілкуватися із донькою [PERSON] та не допускати зловживань зі сторони [PERSON] щодо періоду та часу виїздів, їх узгодження із планами [PERSON], навчальним процесом та інтересами дитини. Представник Служби у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві первісний позов підтримала частково у задоволені зустрічного позову просила відмовити. Заслухавши пояснення та заперечення [PERSON], [PERSON] та їх представників, представника Служби у справах дітей Оболонської РДА у м. Києві, а також [PERSON], дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] з 17.06.2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі. З матеріалів справи вбачається, що 01.10.2010 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Від шлюбу з [PERSON] у [PERSON] [INFO] року народилася донька [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 17.09.2005 року відділом реєстрації актів цивільного стану Подільського районного управління юстиції у м. Києві (а.с.6). В судовому засіданні встановлено та не заперечувалося сторонами у справі, що донька [PERSON] проживає разом із матір»ю, при цьому у батьків дитини та інших родичів постійно виникають суперечки щодо часу спілкування та можливості відпочинку з дитиною, які неодноразово вирішувалися у судовому порядку. Станом на 09.04.2014 року [PERSON] уклала Договір №2014-2015 на туристичне обслуговування, а згодом додаткову угоду від 14.04.2014 року за якими ФОП [PERSON] як турагент взяла на себе зобов»язання організувати надання [PERSON] та [PERSON] у період з 18.10.2014 року по 30.07.2015 року туристичних послуг для відпочинку у країни Шенгенської зони та Об»єднані Арабські Емірати. Крім того, у відповідності до нотаріально посвідченої заяви від 18.09.2014 року [PERSON] надала згоду своїй малолітній доньці [PERSON], [INFO] на тимчасові багаторазові поїздки до Республіки Білорусь, Російської Федерації, Республіки Кіпру, Країн Шенгенської угоди з метою відпочинку у період з 19.09.2014 року по 19.09.2015 року у супроводі її батька [PERSON] Таким чином, на думку [PERSON] нею створені всі передумови для отримання у судовому порядку дозволу на виїзд дитини до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року з метою відпочинку у супроводі матері без згоди та супроводу батька [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що 18.08.2014 року [PERSON] також добровільно надав нотаріально посвідчену згоду та тимчасові поїздки до Чеської Республіки, Італійської Республіки, Французької Республіки, інших країн Шенгенської угоди, Республіки Андора, Об»єднаних Арабських Еміратів своїй доньці [PERSON], [INFO] в період з 01.09.2014 року по 01.09.2015 року в супроводі її матері [PERSON], що підтверджується заявою (а.с. 44), більше того, в січні 2015 року [PERSON] скористалася дозволом і виїжджала з донькою на відпочинок до Об»єднаних арабських еміратів. У відповідності до ст. 15 ЦПК України, суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають, крім іншого із цивільних та сімейних правовідносин. Опитана в судовому засіданні в присутності педагога [PERSON], [INFO] пояснила, що бажає подорожувати і відвідувати різні країни як із матір»ю так із батьком. Таким чином, в судовому засіданні з»ясовано, що насправді [PERSON] та [PERSON] не заперечують щодо поїздок доньки [PERSON] у супроводі одного з батьків за кордон для відпочинку однак в силу вкрай неприязних стосунків між собою, навіть на противагу інтересам дитини, не можуть узгодити час таких поїздок та поступитися один одному без письмових гарантій дотримання обіцянок. У відповідності до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов»язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому, наявні докази у справі спростовують вимоги первісного і зустрічного позовів та наявність спору щодо ухилення від надання добровільної згоди кожного з батьків на виїзд дитини за кордон. [PERSON] та [PERSON] і їх представники не скористалися неодноразовими перервами оголошеними в судовому засіданні для можливості полюбовного вирішення питання і прийняття спільного рішення в інтересах дитини та обміну наявними нотаріально посвідченими дозволами, більше того, наполягали на вирішенні даного питання саме шляхом ухвалення рішення судом з метою уникнення можливих зловживань із цього приводу. Згідно ст. ст. 58, 59 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Суд не вважає належними та допустимими доказами на підтвердження планування та організації [PERSON] поїздок за кордон у період з 18.10.2014 року по 10.05.2015 року Договір №2014-2015 на туристичне обслуговування та додаткову угоду від 14.04.2014 року укладені із турагентом ФОП [PERSON], оскільки із ваучера №262447 від 29.12.2014 року та сертифіката застрахованої особи №262447 від 29.12.2014 року вбачається, що поїздку до Об»єднаних арабських еміратів з 01.01.2015 року по 08.01.2015 року організовував інший туроператор - ДП «А.Е.Т. ДЖОНІ АП!» За приписами ст.33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч.1 ст. 313 ЦК України. Згідно з ч.3 ст.313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в'їзд в Україну, порядок оформлення документів та зарубіжних поїздок. За змістом ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57, виїзд за межі України громадянина, який не досяг шістнадцятирічного віку, і без згоди та супроводу другого з батьків може бути дозволено на підставі рішення суду. Відповідно до пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року №57, виїзд за межі України громадян, які не досягли шістнадцятирічного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Ст.141 СК України визначена рівність прав і обов'язків батьків відносно дитини. З аналізу положень ст. 141 СК України, ч. 3 ст. 313 ЦК України ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57 вбачається, що задоволення позову одного з батьків на одноразове вивезення дитини без згоди іншого за межі України можливе лише у разі доведення позивачем ухилення відповідача від надання такого дозволу, або відмови у його наданні, а також того, що така відмова є необґрунтованою. При цьому, такий дозвіл має надаватися іншим із батьків у кожному випадку окремо із зазначенням періоду перебування дитини за кордоном та відповідної країни перебування. Тому, надання дозволу на неодноразовий виїзд дитини за кордон без згоди іншого з батьків на підставі одного рішення суду є неможливим та є порушенням засад рівності прав та обов»язків батьків щодо дитини. Виходячи зі змісту позовних вимог [PERSON] просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітньої [PERSON], [INFO] року без згоди батька дитини у її супроводі до Польської Республіки і Чеської Республіки з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року, до Об»єднаних арабських еміратів з 20.12.2014 року по 11.01.2015 року, до Республіки Андора з 21.03.2015 року по 05.04.2015 року, до Франції з 25.04.2015 року по 10.05.2015 року, до Італійської Республіки з 20.06.2015 року по 30.07.2015 року, а отже йдеться про багаторазові поїздки на підставі одного рішення суду, що суперечить нормам ст.4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та пп.1 п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, засадам рівності прав та обов»язків батьків щодо дитини. Також, суд зважає на те, що час декларованих поїздок за первісним та зустрічним позовом у період з 18.10.2014 року по 02.11.2014 року і з 24.12.2014 року по 07.01.2015 року збіг і не може бути предметом розгляду на час винесення рішення. Крім іншого, за ст. 257 СК України баба, дід мають право спілкуватися зі своїми внуками, правнуками, брати участь у їх вихованні, а батьки чи інші особи, з якими проживає дитина, не мають права перешкоджати у здійсненні бабою, дідом своїх прав щодо виховання внуків. За рішенням Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2012 року визначено порядок спілкування [PERSON], [PERSON] з малолітньою дитиною [PERSON], [INFO] два рази на місяць по суботах з 10 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв. за місцем проживання батька [PERSON] за адресою [ADDRESS]. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] за первісним позовом та вимоги [PERSON] за зустрічним позовом та вирішення даного питання по суті, ставлять під сумнів можливість виконання рішення Апеляційного суду м. Києва від 24.04.2012 року, яке набрало законної сили, щодо участі баби та діда у спілкуванні та вихованні онуки шляхом отримання систематичних побачень два рази на місяць по суботах з 10 год. 30 хв. до 18 год. 30 хв. За таких обставин, повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у первісному та [PERSON] у зустрічному позові. Зважаючи на вищенаведене, відповідно до ст. 33 Конституції України, ст.ст. 15, 16, 313 Цивільного кодексу України, ст.ст.141, 153, 157, 257 Сімейного кодексу України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 року за №57 та,

Outcome: dismissed