Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "Родовід Банк" звернулося до суду з позовом, який під час судового розгляду було уточнено (а.с.187-188), до відповідачів про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 30.07.2007 року між ВАТ "Родовід Банк", правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк" та відповідачкою [PERSON] (Відповідач-1) було укладено кредитний договір №47/АА-078.07.2, відповідно до умов якого банк взяв на себе зобов'язання відкрити відповідачу відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26 429 доларів США терміном по 30.07.2014 року. Сума кредиту у повному обсязі була видана відповідачу-1, що підтверджується заявою про видачу готівки №561 3 від 30 липня 2007 року. Кредит був виданий за умови сплати процентів за користування грошовими коштами в розмірі 12,5% річних. Відповідно до додаткової угоди №1 до кредитного договору від 02.08.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором була підвищена до 14,5% річних. Відповідачка [PERSON] відповідно до кредитного договору зобов'язалася погашати заборгованість за кредитом рівними частками, повернути одержаний кредит не пізніше 30 липня 2014 року та сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом. Відповідачка [PERSON] належним чином не виконувала зобов'язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилася заборгованість, яка станом на 17.03.2015 року складає 30 975,58 доларів США та 12 272 813, 84 гривень, у тому числі: 1. Заборгованість за кредитом - 18 090,15 доларів США; 2. Заборгованість по сплаті процентів - 12 885,43 доларів США; 3. Пеня, за прострочку виконання грошових зобов'язань - 12 210 095,83 грн., 4. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України 62 718,01 грн. Забезпеченням виконання зобов'язань позичальника перед позивачем є договір поруки №47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року, укладений між банком та [PERSON] (Відповідач-2). Відповідно до договору поруки відповідач-2 зобов'язався солідарно відповідати перед банком у повному обсязі за своєчасне та повне виконання зобов'язання [PERSON] за кредитним договором. Відповідно до умов договору поруки, поручитель відповідає перед банком в тому ж обсязі, на тих же умовах, та в ті ж строки, що і Позичальник, а у разі невиконання позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені Кредитним договором, Поручитель на підставі письмового повідомлення Позивача не пізніше трьох робочих днів після одержання такого письмового повідомлення зобов'язався погасити за рахунок власних коштів на рахунок позивача в повному обсязі заборгованість позичальника за кредитним договором. Позивач просить суд стягнути солідарно з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" заборгованість за кредитним договором №47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року в розмірі 30 975,58 доларів США та 12 272 813, 84 гривень, у тому числі: - Заборгованість за кредитом - 18 090,15 доларів США; - Заборгованість по сплаті процентів - 12 885,43 доларів США; - Пеня, за прострочку виконання грошових зобов'язань - 12 210 095,83 грн., - Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України 62 718,01 грн. А також просить стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ "Родовід Банк" суму сплаченого ним судового збору у розмірі 3654 грн. Відповідач за первісним позовом, [PERSON], у свою чергу, звернулася із зустрічним позовом до Публічного акціонерного товариства "Родовід Банк" про визнання кредитного договору №47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року удаваним правочином та про визнання кредитного договору №47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року таким, що укладений в національній валюті України - гривні. В обґрунтування позову посилається на те, що 25.07.2007 року між нею та ТОВ "Тоніка" було укладено договір купівлі-продажу, згідно умов якого ТОВ "Тоніка" зобов'язалось передати їй у власність автомобіль "Шкода Октавія А5", а вона зобов'язалась прийняти і оплатити зазначений автомобіль. Для сплати загальної вартості автомобіля, яка становила 133 470грн. вона звернулася до ВАТ "Родовід Банк" з метою отримання даних коштів в кредит. 30.07.2007 року між нею та банком було укладено кредитний договір №47/АА-078.07.2, в п.1.1 якого зазначалось, що банк відкриває їй відновлювану кредитну лінію на загальну суму 26 429 доларів США терміном по 30.07.2014 року. За умовами договору банк надав їй цільовий кредит в сумі 26 429 доларів США, що в гривневому еквіваленті склало 133 466,45 грн. за комерційним курсом банку долара США до української гривні, із розрахунку 5,05 гривень за 1 долар США. Працівники банку їй пояснили, що долари США вона на руки не отримає, банк перерахує гривні в автосалон ТОВ "Тоніка" за її автомобіль. При цьому працівники банку усвідомлювали той факт, що розрахунку по договору купівлі-продажу будуть проводитись в українській гривні. Так в п.1.4 кредитного договору вказано, що кредити надаються їй готівкою з подальшим їх обов'язковим продажом через касу банку для проведення подальших розрахунків за договорами. В цей же день, 30.07.2007 року, відповідач на виконання умов Кредитного договору та договору купівлі-продажу автомобіля, перерахував на користь ТОВ "Тоніка" кредитні кошти в сумі 133 470 гривень, що підтверджується квитанцією №195_17_30 від 30.07.2007 року. В кредитному договорі вказано, що кредит надається їй в доларах США, але в цьому кредитному договорі не має зобов'язання, що розрахунки між нею та АТ "Родовід Банк" мають здійснюватися в тій самій валюті. Також в кредитному договорі не вказана валюта, якою вона повинна сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитами. Тобто насправді, цей кредитний договір є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме - було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні. Згідно ст.99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Стаття 3 Декрету КМУ "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" встановлює, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, а відповідно до ст.533 Цивільного кодексу України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях , про що було відомо як їй так і відповідачу. Саме тому, договір купівлі-продажу було укладено і виконано в українській гривні, про що відповідачу було відомо. Проведення розрахунків між нею та ТОВ "Тоніка", як резидентами України, по договору купівлі-продажу в доларах США - без індивідуальної ліцензії НБУ, якої не мали ні вона, ні ТОВ "Тоніка" - було би порушенням підпункту "г" пункту 4 статті 5 Декрету, який в свою чергу встановлює, що індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують (в тому числі) операції з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави. Таким чином, відповідач, як агент валютного контролю, просто не мав права за законом, надавати позивачу кредит в іноземній валюті для його використання з метою проведення розрахунків іноземною валютою між резидентами України на території України без індивідуальної ліцензії НБУ. Відповідач перерахував ТОВ "Тоніка" на виконання умов договору купівлі-продажу автомобіля, кредитні кошти, які видав їй у сумі 133 470 грн. Тобто відповідач фактично виконав своє зобов'язання по наданню кредиту саме в національній валюті України - гривні. Наведені обставини, на думку відповідачки [PERSON], переконливо свідчать про те, що між нею та відповідачем насправді було укладено кредитний договір в національній валюті України - гривні, що не суперечить законодавству України, але кредитний договір було замасковано під договір кредитування в доларах США. Підтвердженням того, що банк надав кредит в національній валюті України - гривні, є те, що банк не попереджав її, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором в іноземній валюті повинна нести вона, а крім цього, відповідач не надав їй інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Відповідно до ч.2 статті 235 ЦК України, якщо правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Оскільки між нею та відповідачем фактично було укладено договір про надання кредиту в національній валюті України - гривні, в розмірі 133470 гривень, що було еквівалентно 25 429 доларів США по комерційному курсу відповідача, який на 30.07.2007 року складав 5,05 гривень за 1 долар США, тобто про надання їй кредиту в розмірі 133470 гривень, відносини між нею та відповідачем мають бути врегульовані саме таким договором. Крім цього, з моменту укладення кредитного договору, вона виконувала взяті на себе обов'язки по кредитному договору, а саме за період з 09.08.2007 року по 02.09.2009 року вона сплатила відповідачу 14783,56 доларів США тіла кредиту та процентів за користування кредитом, що еквівалентно 89 416,93 гривень. Однак, при застосуванні наслідків удаваного правочину, вважає, що треба скласти новий графік платежів (з моменту укладення кредитного договору) виходячи із того, що кредитний договір фактично укладений в гривні на суму 133 470 гривень. Укладення вищенаведеного удаваного кредитного договору порушує її права. У судовому засіданні представник позивача за первісним позовом [PERSON] підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити, та послалася на обставини, яки викладені в позові. Проти задоволення зустрічного позову заперечувала, посилаючись на його необґрунтованість, та просила відмовити в його задоволенні. Відповідачка [PERSON] у судове засідання не з'явилася, але була повідомлена належним чином про дату та час судового розгляду справи. Також надіслала заперечення проти позову в яких зазначила, що з умов кредитного договору вбачається, що кошти були надані їй в споживчих цілях, а саме для придбання автомобіля. Таким чином, кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року слід вважати договором споживчого кредиту. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодовця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений ; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач ж ) одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Згідно ч. 4 ст. 11 цього ж Закону в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Одже, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" працівники АТ "РОДОВІД БАНК" не надали їй, як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору. Хоча банк витребував від неї письмове підтвердження, що вона нібито в письмовій формі повідомлена про всі умови кредитування, але насправді від банку вона не отримувала письмового документу з достовірною інформацією про умови кредитування та орієнтовану сукупну вартість кредиту. Крім того, в порушення ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в Кредитному договорі № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 не має детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, тобто для неї, що є порушенням вимог Закону. Крім цього, 10.05.2007 року Постановою № 168 Правління Національного банку України затвердило "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" (надалі Правила). Згідно п. 1 розділ 1 Правил, відомо, що ці Правила розроблено з метою захисту прав споживачів під час укладання договорів про надання споживчих кредитів. В п. 3.1. розділу 3 Правил зазначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно п. 3.2. розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.4. розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. В п. 3.7. розділу 3 Правил зазначено - якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. З п. 3.8 розділу 3 Правил відомо, що у разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладання кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач та надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. При вивченні Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року, АТ "РОДОВІД БАНК" не виконав умов, які зазначені в вищенаведених пунктах Правил та визнані обов'язковими. Ігноруючи вимоги цих Правил працівники АТ "РОДОВІД БАНК", склали Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 в якому відсутні обов'язкові вимоги, які пред'являються до кредитних договорів. За таких умов вважає, що можливо дійти до висновку про недійсність Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року. Також зазначила, що Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року передбачав відкриття їй відновлюваної кредитної лінії. Кредитна лінія це кредитна угода, відповідно до якої, протягом передбаченого договору терміну, банк виділяє позичальнику кредит у межах узгодженої суми (ліміт кредитування) на умовах, що відрізняються від умов одноразового надання кредиту. Одноразове надання кредиту характеризується простотою при наданні та подальшій організації самого процесу кредитування. При цьому видача всієї суми проводиться одноразово у межах розміру кредиту, який обумовлений в кредитному договорі. Кредитна лінія має ряд відмінностей від одноразового надання кредиту. Це полягає в самому способі надання кредиту, який полягає у видачі кредиту не цілком, а частинами. При кредитної лінії обидві сторони такої операції разом визначають суму і термін дії майбутньої лінії. Умова, яка повинна бути в кожному договорі кредитної лінії- це встановлення ліміту видачі, а також ліміту заборгованості (ліміт кредитування). Ліміт видачі являє собою допустимий розмір всієї суми наданих клієнту коштів. Такий ліміт показує ту суму кредиту, на яку може розраховувати позичальник за весь період користування такою кредитною лінією. Однак такий ліміт не показує той розмір кредиту, який може бути отриманий на даний момент. За своїм типом кредитна лінія може бути відновлюваною, а може бути невідновлюваною. Відновлювана кредитна лінія характеризується наданням кредиту по частинах, відповідно до договору і необхідністю його отримання. Але все-таки для такого кредиту є і свій ліміт одноразової заборгованості. Також сума всіх виданих коштів не повинна перевищувати ліміт видачі. Аналізуючи Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року відповідачка вважає, що з впевненістю можна стверджувати, що ця кредитна угода укладена на умовах одноразового надання кредиту та лише замаскована під кредитну угоду у вигляді кредитної лінії. Вважає, що це все підтверджує доводи, про те що між нею та АТ "РОДОВІД БАНК" було укладено удаваний правочнн, визнати який вона просить суд в зустрічному позові. Також зазначила, що в обґрунтовування та підтвердження своїх вимог, позивач вказує на виписки з її банківських рахунків та розрахунку, який додається до позовної заяви. Ознайомившись з набором вищенаведених виписок, відповідачка вважає, що вони є не зрозумілими, а розрахунок пені яка склала 454 590, 53 доларів США не відповідає здоровому глузду та є несправедливим. Їй не зрозуміло з якої дати з неї стягують заборгованість за кредитом. Нема розрахунку заборгованості по сплаті процентів з детальним розписом відсотків за кожен місяць, з якої дати нараховують відсотки за користування кредитом, коли остання дата нарахування відсотків. Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно ч. 2 ст. 625 ЦК України, відповідачка взагалі вважає поза межами закону, так як в Кредитному договорі за порушення строків повернення кредиту, передбачена відповідальність у виді пені. За положенням ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Також в зазначеному Кредитному договорі вказано, що кредит надається в доларах США, але в цьому Кредитному договорі ніде не має зобов'язання, що розрахунки між нею та АТ "РОДОВІД БАНК" мають здійснюватись в тій самій валюті. Їй незрозуміло чому позивач вважає, що відсотки за користуванням кредиту вона повинна сплачувати в доларах США, пеню рахує теж в доларах США,а потім конвертує її в гривню. Крім того, позивачу відома ст. 256 Цивільного кодексу України, згідно якої позовна давність - це строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частина 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Заяву про застосування позовної давності вона робить та додає до суду разом із запереченням. Крім того в ст. 2 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 року вказано, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Згідно розпорядження Кабінету міністрів України № 1053-р від 30.10.2014 року "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція" м. Краматорськ Донецької області, де вона зареєстрована та постійно проживає, включене до цього переліку. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні первісний позов не визнав у повному обсязі та обґрунтував свої заперечення тим, що 30.07.2007 року між ним та АТ "РОДОВІД БАНК" було укладено договір поруки № 47/АА-078.07.2. Згідно п. 2.1. Договору поруки, у випадку невиконання Позичальником своїх зобов'язань за платежами, що передбачені Кредитним договором, Поручитель погашає за рахунок власних коштів на рахунок Банку в повному обсязі заборгованість за Позичальника за Кредитним договором. В п. 2.2. Договору поруки вказано, що відповідальність Поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена Кредитним договором. Він вважає, що Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року було укладено з порушенням вимог Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджених 10.05.2007 року Постановою № 168 Правління Національного банку України. Так як за умов Кредитного договору, кошти були надані в споживчих цілях, а саме для придбання автомобіля, то і Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року слід вважати договором споживчого кредиту. Тобто на ці правовідносини поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів". Згідно ч. 4 ст. 11 цього ж Закону в кредитному договорі повинно зазначатися - сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. Одже, в порушення вимог ч. 2 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" працівники АТ "РОДОВІД БАНК" не надавали [PERSON], як споживачу фінансових послуг в галузі споживчого кредитування, в письмовій формі повної інформації про умови кредитування, яка надається перед укладенням кредитного договору. Крім того, в порушення ч. 4 ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" в Кредитному договорі № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 не має детального розпису загальної вартості кредиту для споживача, що є теж порушенням вимог Закону. Крім того, в п. 3.1. розділу 3 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затверджену 10.05.2007 року Постановою № 168 Правління Національного банку України зазначено, що банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. Згідно п. 3.2. розділу 3 Правил вбачається, що кредитний договір має містити графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. У графіку платежів також має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. Згідно п. 3.4. розділу 3 Правил, Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: вид і предмет кожної супутньої послуги, яка надається споживачу; обґрунтування вартості супутньої послуги (нормативно-правові акти щодо визначення розмірів зборів та обов'язкових платежів, тарифів нотаріусів, страхових компаній, суб'єктів оціночної діяльності, реєстраторів за надання витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна про наявність чи відсутність обтяжень рухомого майна, інших реєстрів тощо); про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням; правило, за яким змінюється процентна ставка за кредитом, якщо договором про надання кредиту передбачається можливість зміни процентної ставки за кредитом залежно від зміни облікової ставки Національного банку або в інших випадках. Ігноруючи вимоги цих Правил працівники АТ "РОДОВІД БАНК", склали Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 в якому відсутні обов'язкові вимоги, які пред'являються до кредитних договорів, а саме: - не надан детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача; - відсутній графік платежів у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користуванням кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до Правил. Так як відсутній графік платежів, відповідно відсутня докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом та інші вимоги наведені више. Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 21 Закону України "Про захист прав споживачів", права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. За таких умов вважає, що суд може дійти до висновку про недійсність Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року, як це зазначено в ухвалі колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду Украиїни з розгляду цивільних і кримінальних справ від 22.10.2014 року. По-друге, відповідач вважає, що Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року, це удаваний правочин, тобто насправді, цей кредитний договір є удаваним правочином, так як його було вчинено з метою приховання іншого правочину, який сторони вчинили в дійсності, а саме було здійснено надання кредиту в національній валюті України - гривні. Крім того, аналізуючи Кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року з впевненістю можна стверджувати, що ця кредитна угода укладена на умовах одноразового надання кредиту та лише замаскована під кредитну угоду у вигляді кредитної лінії. По -третє, позивач, у позовній заяві вказав не існуючий в Договорі поруки № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року пункт, а саме п. 4.4., а п. 4.1. виклав у своїй редакції. Позивач у позовній заяві вказав, що згідно п. 4.4. Договору поруки, строк позовної давності за цим договором встановлюється в межах трьох років. При вивченні Договору поруки № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року вбачається, що такого пункту в Договорі не має, є пункт 4.3, а наступний пункт 5.1. Крім того, позивач у позовній заяві виклав п. 4.1 у своїй редакції, а саме "Відповідно до п. 4.1. Договору поруки, цей Договір набуває чинності з моменту його підписання Сторонами і втрачає чинність після повного погашення Позичальником то/або Поручителем заборгованості за Кредитним договором". Але насправді в Договорі поруки № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року п. 4.1. викладен наступним чином: "Цей Договір вступає в силу з моменту його підписання Сторонами і діє до повного погашення Позичальником то/або Поручителем заборгованості за Кредитним договором". Тобто в зазначеному Договорі поруки не встановлений строк припинення поруки. Тому позивач і виклав у своїй редакції п. 4.1. Договору поруки та вигадав п.4.4. В п. 2.2. Договору поруки вказано, що відповідальність Поручителя наступає з наступного дня за датою платежу, яка передбачена Кредитним договором. Основні зобов'язання за Кредитним договором перестали виконуватись 02.09.2009 року, тобто після остатньої сплати платежу за кредитом Позичальником. Тобто, відповідач вважає, що його відповідальність, як поручителя за Договором поруки № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007 року настала з 02.09.2009 року Тому, після 02.09.2009 року, позивач повинен був звернутись до нього з вимогою або позовом про погашення за його рахунок в повному обсязі заборгованість Позичальника за Кредитним договором, згідно ст. 559 ЦК України, але позивач це зробив лише у жовтні 2014 року. Крім того, відповідач вважає, що позивач звернувся до нього поза межами строку позовної давності, тому просить суд прийняти від нього заяву про сплив строку позовної давності. Також на підставі ч.3 ст.551 ЦК України просив суд зменшити розмір неустойки (пені) по кредитному договору, оскільки він значно перевищує розмір збитків, а також враховуючи інші підстави, які мають істотне значення: він є інвалідом 3 групи та отримує пенсію у розмірі 1630 грн., відповідачка [PERSON] працює у комунальному закладі та отримує заробітну плату у розмірі 1600 грн., на утриманні у них знаходиться малолітня донька, [INFO], а також проведення антитерористичної операції на території м.Краматорська. Зустрічний позов відповідачки [PERSON] він підтримав та просив його задовольнити. Вислухав пояснення сторін, дослідивши надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги первісного позову підлягають частковому задоволенню, а в задоволенні вимог зустрічного позову необхідно відмовити, з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Цей договір відповідно до ст.1055 ЦК України укладається в письмовій формі. До відносин за кредитним договором застосовуються положення статей 1046-1052 ЦК України. Судом встановлено, що між ВАТ "Родовід Банк", правонаступником якого є ПАТ "Родовід Банк", та відповідачкою [PERSON] укладений кредитний договір №47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року, відповідно до якого банк надав [PERSON] кредит у сумі 26 429 доларів США на купівлю автомобіля та сплату страхових платежів, а відповідачка зобов'язалася повернути кредит на умовах і строки, передбачені кредитним договором. Остаточний строк повернення кредиту - 30 липня 2014 року (т.1 а.с.6). Кредит був виданий за умови сплати процентів за користування грошовими коштами в розмірі 12,5% річних. Відповідно до додаткової угоди №1 до кредитного договору від 02.08.2008 року відсоткова ставка за кредитним договором була підвищена до 14,5% річних (т.1 а.с.10). Згідно до п.п.3.1, 3.3 Кредитного договору, відповідачка [PERSON] взяла на себе обов'язок починаючи з місяця, наступного за звітним, щомісяця до 10-го числа (включно) кожного календарного місяця, частково погашати заборгованість за кредитом у сумі 315 доларів США на рахунок вказаний у п.п. 1.3 Кредитного договору, шляхом внесення готівкою перерахування зі свого поточного рахунку. Сплачувати банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10 -го числа (включно) кожного календарного місяця , наступного за звітним, а також 30 липня 2014 року, або в день повного дострокового погашення заборгованості за кредитом. Відповідно до заяви на видачу готівки № 591 3 від 30 липня 2007року відповідачка [PERSON] отримала грошові кошти від Банку в розмірі 26 429 доларів США, що еквівалентно гривні, на час видачі, 133 466,45 грн., про що свідчить підпис відповідачка у графі "підпис отримувача". ( т.1 а.с.9). Згідно ст.ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином і у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язання не допускається. Відповідно до п.п. 3.1, 3.3 Кредитного договору, з урахуванням додаткової угоди №1, відповідачка [PERSON] зобов'язалася щомісячно сплачувати заборгованість за кредитом у сумі 315 доларів США, а також сплачувати нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10-го числа кожного календарного місяця. ( а.с.6 на звороті). Відповідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Згідно ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року, було укладено Договір поруки №47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року з [PERSON]( т.1 а.с. 27-28). Згідно п. 1.1.зазначеного Договору поруки з урахуванням додаткової угоди від 02.10.2008 року, відповідач [PERSON] зобов'язався солідарно з [PERSON] відповідати перед банком в тому ж обсязі, що [PERSON] по зобов'язанням за кредитним договором, зокрема, за повернення основної суми заборгованості, відсотків за використання кредиту, а також сплати пені та інших штрафних санкцій, встановлених Кредитним договором. Відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Як вбачається з матеріалів справи, Позивач умови кредитного договору виконав та надав відповідачці [PERSON] кредит у сумі 26 429 доларів США. ( т.1 а.с. 9). Починаючи з жовтня 2009 року відповідачка [PERSON] належним чином не виконує зобов'язання за кредитним договором, оскільки остання сплата по кредиту була сплачена - 02.09.2009 року (т.1 а.с.11 на звороті), остання сплата по відсоткам -11.11.2009 р.( т.1 а.с. 22 на звороті) та має заборгованість, яка станом на 17.03.2015 року складає 30 975,58 доларів США та 12 272 813, 84 гривень, у тому числі: - Заборгованість за кредитом - 18 090,15 доларів США; - Заборгованість по сплаті процентів - 12 885,43 доларів США; - Пеня, за прострочку виконання грошових зобов'язань - 12 210 095,83 грн., - Відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України 62 718,01 грн. Під час судового засідання відповідач [PERSON], просив застосувати строк позовної давності, а також відповідачка [PERSON] у своїх запереченнях також просила застосувати строк позовної давності. ( т.1 а.с.90) Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань (п.7.6), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню в строк до 30 липня 2014 року. Таким чином, погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями.( п.п.3.1, п.п. 3.3.) Отже, поряд зі встановленням строку дії договору сторони встановили і строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Як встановлено судом, [PERSON] перестала виконувати щомісячні зобов'язання з погашення кредиту з 11 жовтня 2009 року, а з 11 грудня 2009 року - зобов'язання зі сплати процентів за користування кредитом, у той час як з вимогами про стягнення заборгованості за кредитом, банк звернувся 14 жовтня 2014 року, включивши до позовних вимог всю заборговану суму. Разом з тим, відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново (чч. 1, 3 ст. 264 ЦК України). З урахуванням викладеного, суд вважає за необхідне задовольнити позов частково, стягнувши з відповідачів на користь банка заборгованість по кредиту в межах строку позовної давності за період з жовтня 2011року по березень 2015 року в сумі 10 994,00 доларів США , та заборгованість по відсоткам за період з жовтня 2011 року по березень 2015 в сумі 7861,97 доларів США , відповідальність за порушення грошового зобов'язання, згідно ч.2 ст.625 ЦК України за період з жовтня 2011року по березень 2015 року у розмірі - 54 066,57 грн. (т.2 а.с.41-45). Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного суду України від 06 листопада 2013 року. Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Встановлено, що умовами договору передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків погашення кредиту і процентів за користування ним. Розрахунок суми пені було здійснено банком за період з 06 жовтня 2013 року по 05 жовтня 2014 року в розмірі - 167 800,35 доларів США, що еквівалентно - 2 172 854,89 грн.( т.1 а.с. 84 на звороті), тобто за останній рік, що передував року звернення позивача з даним позовом. Окрім того відповідачка [PERSON] та відповідач [PERSON] в своїх запереченнях вказують на те, що згідно до Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014 р., на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основу суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами, та просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Згідно ч.1 ст. 2 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 02.09.2014р., на час проведення терористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам, які зареєстровані та постійно проживають або переселились у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам-підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому КМУ переліку, де проводилася антитерористична операція. Місто Краматорськ входить до переліку таких населених пунктів, затвердженого розпорядженням КМУ від 30.10.2014 року за № 1053-р. Розпорядженням КМУ від 05.11.2014 року № 1079-р зупинено дію розпорядження КМУ від 30.10.2014 року № 1053-р "Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалась терористична операція." Але ухвалою Київського Апеляційного Адміністративного суду від 02.04.2015року, залишено без змін постанову Окружного адміністративного суду м. Київа від 26 січня 2015 року, якою визнано нечинним розпорядження Кабінету Міністрів України від 05.11.2014 року № 1079-р "Про зупинення дії розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р." Статтею 1 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" визначено такі терміни: - період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. - територія проведення антитерористичної операції - територія України, на якій розташовані населені пункти, визначені у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, розпочата відповідно до Указу Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" від 14 квітня 2014 року № 406 / 2014. Згідно статті 2 Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Відповідачка [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS], а відповідач [PERSON] за адресою: [ADDRESS], що вбачається з кредитного договору та підтверджується копіями їх паспортів (т.1 а.с. 32, 35), та мешкають у м. Краматорську, що не спростовано під час судового засідання. Згідно з Розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30.10.2014 року № 1055-р, вказаний населений пункт входить до переліку населених пунктів, на території якого здійснювалася антитерористична операція. З огляду на обставини справи, враховуючи строк дії кредитного договору та беручи до уваги, що на території, на якій проживають відповідачі по первісному позову, тривалий час не працювали підприємства, банківські установи, мешканцям цих населених пунктів не видалася заробітна плата тощо, тобто, вони позбавлені можливості належним чином виконувати будь-які грошові зобов'язання, суд дійшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ПАТ "Родовід Банк" про стягнення з відповідачів пені з 14 04.2014 року, що відповідає вимогам закону. Також суд зазначає, що за змістом пункту 6) частини 1 статті 3 ЦК України серед загальних засад цивільного законодавства передбачених цієї статтею, визначені такі принципи, як справедливість, добросовісність та розумність. Таким чином, розмір пені необхідно розраховувати за період з жовтня 2013 року по 14 квітня 2014 року, який складає - 1 679 642,59 грн. (987 838,60грн. - пеня за прострочку основного зобов'язання, 691 803,99грн пеня за прострочку сплати відсотків) Разом з тим, суд вважає, що розмір пені на підставі ч.3 ст.551 ЦК України може бути зменшений до 194 112 грн. (пеню за несвоєчасну виплату основного зобов'язання до 113 177 грн., пеню за несвоєчасну виплату відсотків до 80 935грн.) як такий, що значно перевищує розмір збитків, а також за наявності інших обставин, які мають істотне значення, а саме відповідач [PERSON] є інвалідом 3-ї групи (т.1 а.с.79), з моменту укладання кредитного договору курс долара США значно змінився, зріс майже в 5 раз, відповідачі мешкають на території де проводиться антитерористична операція. Відносно наданих письмових заперечень відповідачки [PERSON] стосовно порушення Закону України "Про захист прав споживачів" при укладанні кредитного договору, суд вважає, що дані заперечення не ґрунтуються на законі з наступних підстав. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови ( пункти) визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідачка [PERSON] відповідно до ст. 627 ЦК України на свій розсуд уклала кредитний договір з Банком та погодилася з його умовами. Договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один із оригіналів якого передається споживачеві. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені в договорі. У зв'язку з цим застосування Закону України "Про захист прав споживачів" до спорів, що виникають з кредитних правовідносин, можливе в тому разі, якщо предметом і підставою позову є питання надання інформації споживачеві про умови отримання кредиту, типи процентної ставки, валютні ризики, процедура виконання договору тощо, які передують укладанню договору. Після укладання договору між сторонами виникають кредитні правовідносини, тому до спорів щодо виконання цього договору зазначений Закон не застосовують, а застосуванню підлягає спеціальне законодавство, що регулює кредитні правовідносини. Суд вважає, що заперечення [PERSON] не ґрунтуються на законі, бо згідно до ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагентів та визначенні умов договору з урахуванням вимог зазначеного Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Проаналізувавши вимоги зустрічного позову, суд приходить до переконання про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Позивачка по зустрічному позову [PERSON] вважає, що кредитний договір № 47/АА-078.07.2 від 30.07.2007р. не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки кредитний договір вчинений з метою приховання іншого правочину, а саме: надання позивачу кредиту в національній валюті України, а тому є удаваним. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Згідно з п. 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" за удаваним правочином (стаття 235 ЦК України) сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов'язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Встановивши під час розгляду справи, що правочин вчинено з метою приховати інший правочин, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторонами вчинено саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання його недійсним. До удаваних правочинів наслідки недійсності, передбачені статтею 216 ЦК України, можуть застосовуватися тільки у випадку, коли правочин, який сторони насправді вчинили, є нікчемним або суд визнає його недійсним як оспорюваний. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч. ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими та належними доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним, 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин, 4) настання між сторонами інших прав та обов'язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Під час розгляду справи, позивачем не надано суду належних та допустимих доказів про удаваність кредитного договору. Крім того, для визнання правочину удаваним необхідною умовою є те, що умисел на приховання іншого правочину має виходити від обох сторін договору. Обставини на обґрунтування недійсності укладеного сторонами договору про отримання кредитних коштів у доларах, що нібито приховував той же договір але на отримання кредитних коштів у гривнях у позові не наведені. Окрім того сторонами була досягнута згода за всіма істотними умовами кредитного договору, в тому числі і в частині валюти кредитування, підстав, які свідчили б про необхідність укладення удаваного правочину та приховання іншого правочину не встановлено. У удовому засіданні встановлено, що на виконання умов зазначеного кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року, банком відкрито [PERSON] позичковий рахунок і надані кредитні кошти у сумі 26 429 доларів США, які [PERSON] отримала, що підтверджується відповідною заявою на видачу готівки № 591 3 від 30 липня 2007 року, а також засвідчено підписом відповідачки [PERSON] у графі "підпис отримувача" ( а.с. 9). Відповідно до квитанції № 195 19 30 від 30.07.2007 року, [PERSON] здійснила валютно-обмінну операцію, відповідно до якої обміняла 26 429 доларів США на 131 616, 42 грн. за курсом 4,9800, про що свідчить її особистий підпис в графі "підпис клієнта".( т.1 а.с.134). Положеннями ст. 202 ЦК України визначено, що правочинами є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини характеризуються наступними рисами: правочини є вольовими актами, спрямованими на досягнення певного правового результату; правочини завжди є діями фізичної або юридичної особи; правочини завжди є правомірними діями; воля в правочинах завжди спрямована на встановлення, зміну, припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ст. 205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі якщо він підписаний його стороною (сторонами). Таким чином, наявність правочину свідчить про єдність внутрішньої волі і волевиявлення суб'єкта правочину. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог діючого законодавства України. Згідно п.1.1 та п.п.1.4 Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року, Банк відкриває Позичальнику відновлювальну кредитну лінію на загальну суму 26 429 доларів США терміном до 30 липня 2014 року включно. Кредити надаються Позичальнику готівкою з подальшим їх обов'язковим продажем через касу Банку для проведення подальших розрахунків за договорами, вказаними у пункті 1.2 цього Договору. Згідно п.п. 3.1, 3.3 Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року повернення кредиту здійснюється шляхом погашення заборгованості за кредитом у сумі 315 доларів США , шляхом внесення готівкою перерахування зі свого поточного рахунку, сплачувати Банку нараховані проценти за користування кредитом щомісяця до 10 числа кожного календарного місяця . Отже, за волевиявленням двох сторін було досягнуто усіх умов кредитного договору (правочину). Будь-яких заперечень на момент укладення зазначеного правочину позивачка по зустрічному позову - [PERSON] не мала. Також, позивачка по зустрічному позову - [PERSON], укладаючи Кредитний договір, та обираючи валюту кредитування свідомо вибрала саме - долар США. Перед укладанням Кредитного договору її ознайомили з усіма умовами кредитування, а саме з терміном кредитування, валютою кредитування, процентними ставками у цих валютах тощо. Таким чином, [PERSON] повністю усвідомлювала про умови кредитування Банка та самостійно за власним бажанням обрала кредитування у доларах США. Відповідно до ст. 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Стаття 629 ЦК України, встановлює загальний принцип обов'язковості договору. Укладення договору передбачає, що він відповідає встановленим законодавством вимогам, і умови договору не суперечать положенням нормативно-правових актів. Отже, належним чином укладений договір є обов'язковим для сторін і повинен добросовісно виконуватись. Позовні вимоги позивача щодо недійсності Кредитного договору ґрунтуються, зокрема, на тому, що відповідно до чинного законодавства грошовою одиницею України є гривня, та відповідно до норм ч. 1 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Водночас, у ч. 2 цієї ж статті ЦК України зазначено, що сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Отже, позивачка по зустрічному позову не враховує положення чинного законодавства, однобічно їх розглядає і тлумачить. Згідно ч. 1 і 3 ст. 533 ЦК України, в якій зазначено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Випадки і порядок використання іноземної валюти визначаються Законом України "Про Національний банк України" від 20.05.1999 року № 679-XIV (із змінами та доповненнями) і Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19.02.1993 року № 15-93 (із змінами та доповненнями), виданими відповідно до них нормативними актами, якими передбачена можливість здійснення розрахунків в іноземній валюті при одержанні комерційного чи банківського кредиту в іноземній валюті і його погашенні. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 2 Закону України "Про банки і банківську діяльність" кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У відповідності до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У зв'язку з тим, що Банк, діючи у відповідності до діючого законодавства України надав Позивачу кредит у іноземній валюті (дол. США), то останній повинен повернути Банку таку ж саму суму грошей у іноземній валюті (дол. США). Крім того, у відповідності до ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Відповідно до ст. 235 ЦК України удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили. Тобто, за удаваним правочином обидві сторони свідомо, з певною метою, документально оформлюють правочин, але насправді між ними встановлюються інші правовідносини. Удаваним є правочин, що вчинюється з метою приховання іншого правочину, який сторони насправді вчинили. Тому при укладенні удаваного правочину до відносин його учасників застосовуються правила щодо правочину, який сторони мали на увазі (який сторони приховали). Суб'єкт, який вимагає визнання правочину недійсним як укладеного з метою приховати інший правочин, повинен довести, що правочин укладений з такою метою. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином на думку позивача це фактичне укладення договору про надання кредиту в національній валюті України, які позивач отримала від відповідача. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін, які беруть участь у справі, виникає спір. Проте, в порушення зазначених вимог процесуального законодавства, стороною позивача по зустрічному позову, не надано доказів того, що на момент укладення Кредитного договору № 47/АА-078.07.2 від 30 липня 2007 року, існували підстави для визнання правочину удаваним, а тому суд приходить до висновку, що наведені у позовній заяві підстави є неспроможними та спрямовані на ухилення від виконання зобов"язання за кредитним договором. Крім того, суд не приймає до уваги посилання позивачки по зустрічному позову на укладення договору про надання кредиту в національній валюті України, які позивач отримала від відповідача, оскільки кредитний договір укладено у письмовій формі. При його укладенні сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення сторін було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, що самими сторонами у справі не оспорюється. Як встановлено судом, при укладенні спірного кредитного договору сторонами була досягнута згода з усіх істотних умов договорів: мета, сума і строк кредиту; порядок і умови надання кредиту та його повернення; види (способи) забезпечення зобов'язань позичальника; винагорода кредитора; порядок повернення суми кредиту; порядок змін та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Враховуючи вищевикладене, при підписанні кредитного договору, всі передбачені чинним законодавством вимоги для укладення договорів були дотримані, договір містить всі передбачені чинним законодавством умови, дотримано всіх вимог щодо змісту та форми його укладення. Аналізуючи перелічені норми матеріального права, пояснення представників позивача та відповідача, письмові докази по справі, суд приходить до висновку, що зустрічні позовні вимоги не підлягають задоволенню, оскільки суперечать наведеним нормам діючого законодавства. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України з відповідачів [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ "Родовід Банк" необхідно стягнути витрати по сплаті судового збору у сумі 3654 грн. у рівних частках - по 1827 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial