Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись до суду з позовом до Київської міської ради, треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицька С.А., про визнання права власності на нерухоме майно в порядку спадкування за законом. Мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] помер їх батько та чоловік, й після його смерті спадкоємцями першої черги є вони: як єдині дочка та дружина, які звернулись до нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори у строк, визначений законом для прийняття спадщини із заявами для прийняття спадщини щодо майна померлого [PERSON] , [INFO] . У спадкову масу входить квартира [ADDRESS] , й зважаючи на їх частки, як єдиних двох спадкоємців після смерті [PERSON] , кожна із них претендує на Ѕ частину вказаного майна. Попередньо вони звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька та чоловіка -[PERSON] , проте нотаріус своєю постановою від 12 лютого 2019 року відмовив їм у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , зважаючи на те, що у правовстановлюючому документів щодо спадкового майна - квартири [ADDRESS] , допущена описка у написанні вулиці, на якій розташоване майно, а саме замість вірного написання « Михайла Гришка », зазначено « Миколи Гришка », відтак нотаріус вважав що, оскільки спадкоємці надали документ, що підтверджує право власності на спадкове майно, в якому міститься суперечлива інформація - розбіжність написання адреси щодо вказаного майна, надані документи не надають змоги такому нотаріусу встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. В судовому засіданні позивачі [PERSON] , [PERSON] таїх представник [PERSON] , діючий на підставі ордерів адвоката про надання правової допомоги від 25 лютого 2020 року (а.с. 62, 63), позові вимоги підтримали з тих же підстав та просили їх задовольнити, тим самим поновивши права позивачів на право спадкування майна за законом у порядку першої черги спадкування. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), при цьому зверенувся до суду із заявою про можливий розгляд справи за його відсутності. Відповідач надав відзив на позов, у якому просив прийняти рішення згідно чинного законодавства. Треті особи: Головне територіальне управління юстиції у м. Києві, нотаріус Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицька С.А. в судове засідання повторно не з`явились, про час та місце розгляду справи повідомлені згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), при цьому зверенулись до суду із заявами про можливий розгляд справи за їх відсутності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності відповідача, третьої особи на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданих ними заяв. Вислухавши пояснення позивачів, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 428/2018 щодо майна померлої [PERSON] , у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенну із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що [INFO] помер батько та чоловік позивачів - [PERSON] , [INFO] , й після його смерті спадкоємцями першої черги є позивачка - [PERSON] - як єдина дочка та позивачка [PERSON] - як дружина, які звернулись до нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори у строк, визначений законом для прийняття спадщини із заявами для прийняття спадщини щодо майна померлого [PERSON] . У спадкову масу входить квартира [ADDRESS] , й зважаючи на частки позивачів, як єдиних двох спадкоємців після смерті [PERSON] , кожна із них претендує на Ѕ частину вказаного майна. Попередньо, позивачі [PERSON] та [PERSON] звертались до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини після смерті батька та чоловіка -[PERSON] , проте нотаріус своєю постановою від 12 лютого 2019 року відмовив позивачам у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , зважаючи на те, що у правовстановлюючому документів щодо спадкового майна - квартири [ADDRESS] , допущена описка у написанні вулиці, на якій розташоване майно, а саме - замість вірного написання « Михайла Гришка », зазначено « Миколи Гришка », відатак нотаріус вважав що, оскільки спадкоємці надали документ, що підтверджує право власності на спадкове майно, в якому міститься суперечлива інформація - розбіжність написання адреси розташування щодо вказаного майна, надані документи не надають змоги такому нотаріусу встановити відповідність заявлених прав документам, що їх посвідчують. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - стаття 1216 ЦК України. Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки обставини, які входять до предмета доказування відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі, й суд встановлював їх на підставі матеріалів спадкової справи, витребуваної у нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицької С.А. (а.с. 65 - 66, 74 - 86). Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, свідоцтв про народження та одруження з метою встановлення факту родинних відносин між позивачами як спадкоємцями та померлим як спадкодавцем, й суд відповідно до ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 25 лютого 2020 року витребував за клопотанням позивача у нотаріуса Шостої київської державної нотаріальної контори Мотицької С.А. копію спадкової справи щодо майна померлого [INFO] [PERSON] , який був зареєстрований на день смерті за адресою: [ADDRESS] , тобто у квартирі, яка належала на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується довідкою КМБТІ від 27.07.2010 року, із якої вбачається, що за даними реєстрових книг Бюро, квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Першою київською державною нотаріальною конторою 17.11.1999, № 9-5090, окрм того, повідомляється, що при реєстрації зазначеного договору в реєстраційному написі було допущено неточність в адресі її написання, а саме - зазначено «вул. Гришка Миколи », проте вірним є «вул. Гришка Михайла», які стали предметом дослідження в ході розгляду цієї справи (а.с. 74 - 86, 94), й встановлені правовідносини та докази покладені в основу цього рішення суду про задоволення позову. Із матеріалів спадкової справи № 428/2018 до майна померлого [INFO] [PERSON] встановлена наявність постанови від 12 лютого 2019 року нотаріуса про відмову позивачам у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, у видачі свідоцтва про право на спадщину (матеріали спадковї справи, а.с. 86), що стало правомірною підставою для звернення позивачами до суду із цим позовом. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Так, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Встановивши, що позивачі є спадкоємцями першої черги за законом після смерті батька та чоловіка відповідно, вони звернулись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовившись від спадщини, що підтверджується матеріалами спадковї справи (а.с. 74 - 86), а тому суд приходить до висновку, що позивачі вважаються такими, що прийняли спадщину - по Ѕ частині кожна щодо квартири [ADDRESS] , проте свідоцтво не отримали і їх частки на вказане майно залишились не набутими ними, й оскільки позивачі протягом встановленого законом строку прийняли спадщину, але не отримала свідоцтво про право на спадщину, вони вважається такими, що прийняли спадщину, а відсутність правовстановчого документу у зв`язку із наявністю описки в написанні вулиці, на якій розташоване майно, а саме - замість вірного написання « Михайла Гришка », зазначено « Миколи Гришка », стало підставою для відмови позивачам, як спадкоємцям у порядку спадкування за законом першої черги, у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання за позивачами права власності за кожним із них по Ѕ частині щодо квартири [ADDRESS] , після померлого [INFO] їх батька та чоловіка [PERSON] , з урахуванням встановленого між ними родинного зв`язку на підставі свідоцтв про народження та одруження, які надють їм право у порядку першої черги спадкування за законом. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, та запереченні на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких підстав позов уцілому є обгрутнованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 5 996 грн. 74 коп. стягнути з відповідача на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1261, 1268 ЦК України, а також Закону України "Про нотаріат", з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved