Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

В червні 2014 року Кредитна спілка "Всеукраїнське народне кредитне товариство" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Заочним рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 26 вересня 2014р., з урахуванням додаткового рішення Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 04 листопада 2014р. позовні вимоги були задоволені та з [PERSON] стягнуто на користь КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" заборгованість за кредитним договором № 056-89-08 від 15 вересня 2008р. станом на 28 квітня 20104р. в сумі 86 661,15 грн., а саме заборгованість за тілом кредиту - 14 583,33 грн., заборгованість за відсотками - 66 294,08 грн., індекс інфляції - 5 783,74 грн. Ухвалою суду від 05 листопада 2014р. заочне рішення скасовано та справу призначено до розгляду. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 05 вересня 2008р. між КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" та [PERSON] укладено кредитний договір № 056-89-08, згідно якого відповідач одержала кредит в сумі 15 000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 15 вересня 2008р., яка зобов'язалася повернути у термін до 15 вересня 2011р. Договір згідно п.6.1 набуває чинності з дня його укладання та діє до повного виконання позичальником зобов'язань. Відповідно з п. 4.6 договору відповідач зобов'язався щомісяця, в строк до 10 числа місяця погашати заборгованість за кредитом. Проте відповідач не сплатив жодного платежу, чим порушив свої зобов'язання. У відповідності до п. п. 4.4, 4.9 договору в кожному випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань по погашенню кредиту та відсотків, передбачених п.1.1, розмір відсоткової ставки за оплачуваний період, по якому допущене прострочення, встановлюється в подвійному розмірі від встановленого п.1.1 цього Договору. Відповідач своєчасно сплатив тільки один платіж у відповідності до графіку повернення платежів - згідно п. 4.2 кредитного договору - квитанцією № 805265 від 10 жовтня 2008р., а саме, 416,67 грн. - тіло кредиту та 516,39 грн. - відсотки за користування кредитом. Тому відсотки за користування кредитом з 11 листопада 2008р. становлять вже 84 %. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору обчислення строку користування кредитом та нарахування відсотків за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсотки за користування кредитом нараховуються від суми кредиту з наступного дня після надання кредиту відповідачу і виключно до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Таким чином утворилась заборгованість за тілом кредиту 15 000,00 грн. - 416,67 грн. = 14 583,33 грн., заборгованість за відсотками по кредиту: 42% річна відсоткова ставка (п.1.1 договору). Денна відсоткова ставка = 0,001150 (42%/365 днів:100). 84% - річна відсоткова ставка (п. 4.4, 4.9. договору). Денна відсоткова ставка = 0,002301 (84%/365 днів:100). З 11листопада 2008р. по 28 квітень 2014р.: 14 583,33 грн. х 1991 дн. х 0,002301% = 66 810,47 грн. Всього за відсотками: 66 810,47 грн. - 516,39 грн. = 66 294,08 грн. У зв'язку з тим, що відповідач не виконала своїх зобов'язань, нараховано індекс інфляції з грудня 2008 року по квітень включно 2014 року, який склав: 2008 рік: грудень - 102,1 %, 2009 рік - 112,3%, 2010 рік - 109,1%, 2011 рік - 104,6%, 2012 рік - 99,8%, 2013 рік -100,5%, 2014 рік: січень - 100,2%, лютий - 100,6%, березень - .02,2%, квітень - 103,3%. 1,021 х 1,123 х 1,091 х 1,046 х 0,998 х 1,005 х 1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 = 139,66%. Сума, що підлягає поверненню в зв'язку із зростом інфляції, що мала місце за цей час, складає 5 783,74 грн. (згідно розрахунку в позові). Всього заборгованість складає: 14 583,33 грн. + 66 294,08 грн. + 5 783,74 грн. = 86 661,15 грн., яку позивач просить стягнути із відповідача. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог. Надав зустрічний позов, в якому зазначив, що [PERSON] сплатила три поточних платежі за жовтень, листопад та грудень 2008р. Потім між сторонами в простій усній формі було укладено додаткову угоду, якою сторони погодили спосіб виконання зобов'язань в повному обсязі по договору № 056-89-08 від 15 вересня 2008р., як укладання договору № 056-165-08 від 18 грудня 2008р., згідно якого сума в розмірі 15 600,00 грн., яка підлягала отриманню [PERSON] буде перерахована в рахунок виконання зобов'язання по договору № 056-89-08 від 15 вересня 2008р. Тому правовідносини за цим договором будуть вважатися виконаними та припиненими, а зобов'язання по договору № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. підлягають виконання згідно умов договору № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. Кредит за договором № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. відповідач фактично не отримувала. З 18 грудня 2008р. виконувала умови даного договору та станом на 14 серпня 2009р. сплатила 16 873,93 грн., на підтвердження чого є відповідні квитанції - від 14 травня 2009р. на суму 942,78 грн., від 07 липня 2009р. на суму 942,78 грн., від 10 серпня 2009р. на суму 942,78 грн. та від 11 серпня 2009р. на суму 14 045,60 грн. Тобто, заборгованість за спірним кредитним договором відсутня, оскільки в рахунок її погашення повинні бути зараховані кошти за договором № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. на суму 15 600,00. Тому, просить суд визнати кредитний договір № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. недійсним та застосувати наслідки недійсності правочину, стягнувши з КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" безпідставно набуті кошти в розмірі 16 873,93 грн., поновивши їй строк на подання позову, оскільки позивачу не було та не могло бути відомо, що кредит в сумі 15 600 грн. не зараховано для погашення кредиту № 056-89-08 від 15 вересня 2008р. Крім того, представник [PERSON] просив застосувати до позовних вимог КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" строки позовної давності. Третя особа - [PERSON], в судовому засіданні пояснив, що він є поручителем за спірним кредитним договором на підставі договору поруки з КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" від 18 грудня 2008р. № 056-165-08П, в судовому засіданні заперечував проти задоволенні позовних вимог, просив відмовити у їх задоволенні та задовольнити зустрічний позов. Вислухавши в судовому засіданні представників сторін, третю особу, дослідивши та перевіривши матеріали справи, суд вважає первісний позов КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" та зустрічний позов [PERSON] такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції Україниюрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що 15 вересня 2008р. між КС "Всеукраїнське народне кредитне товариство" та [PERSON] укладено кредитний договір № 056-89-08, згідно якого відповідач одержав кредит в сумі 15 000,00 грн., що підтверджується видатковим касовим ордером від 15 вересня 2008р., який зобов'язалася повернути у термін до 15 вересня 2011р. /а.с. 5 - 9/. Згідно п. 6.1. договір набуває чинності з дня його укладання та діє до повного виконання позичальником зобов'язань. Відповідно з п. 4.6 договору відповідач зобов'язався щомісяця, в строк до 10 числа місяця погашати заборгованість за кредитом. Проте відповідач не сплатив жодного платежу, чим порушив свої зобов'язання. У відповідності до п. п. 4.4, 4.9 договору в кожному випадку невиконання або неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань по погашенню кредиту та відсотків, передбачених п.1.1, розмір відсоткової ставки за оплачуваний період, по якому допущене прострочення, встановлюється в подвійному розмірі від встановленого п.1.1 цього Договору. Сторонами не заперечується, що на виконання п. 4.2 кредитного договору, квитанцією № 805265 від 10 жовтня 2008р. на суму 416,67 грн. позивач сплатила тіло кредиту та 516,39 грн. - відсотки за користування кредитом. Більше платежів на виконання даного договору не надходило. Суд не приймає посилання представника [PERSON] на те, що заборгованість по спірному кредитному договору відсутня, оскільки з метою та в рахунок погашення заборгованості вона уклала інший кредитний договір № 056-165-08 від 18 грудня 2008р. /а.с. 127 - 129/, кредит за яким КС повинна була спрямувати на погашення боргу за кредитним договором від 15 вересня 2008р. № 056-89-08. Так, відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодних доказів того, що між сторонами була укладена угода про взаємозарахування вимог за кредитними договорами відповідачем не надано. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 205 ЦК України правочин, для якого законом не встановлена обов'язкова письмова форма, вважається вчиненим, якщо поведінка сторін засвідчує їхню волю до настання відповідних правових наслідків. Статтею 1055 ЦК України встановлено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до ст. 654 ЦК України зміна або розірвання договору вчиняється в такій самій формі, що й договір, що змінюється або розривається, якщо інше не встановлено договором або законом чи не випливає із звичаїв ділового обороту Водночас, стаття 206 ЦК допускає правочини, які можуть вчинятися усно, такі, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, а також правочини, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Юридичній особі, що сплатила за товари та послуги на підставі усного правочину з другою стороною, видається документ, що підтверджує підставу сплати та суму одержаних грошових коштів. Таким чином, кредитний договір, так само, як зміни та доповнення до нього, повинні укладатися лише у письмовій формі (у вигляді додаткової угоди). Представник [PERSON], стверджуючи, що договір про взаємозалік зобов'язань укладено в усній формі, не надав доказів того, що були вчинені якійсь дії на виконання такого взаємозаліку (платіжні доручення, квитанції, рух коштів по рахункам тощо), у заявку із чим його доводи є неспроможними. У відповідності до ст. ст. 203, 215 ЦК України, якщо зміст правочину суперечить Цивільному Кодексу іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, він може бути визнаний судом недійсним. Відповідно п. 2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" зазначено, що судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч. ч. 1,3,4,5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України та відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України п. 7 постанови № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009р. правочин може бути визнаний недійсним лише на підставах, визначених законом, та з застосування наслідків недійсності, передбачених законом. Підставами недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 ЦК України, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовленні ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Жодної із наведених підстав представником [PERSON] не покладено в обґрунтування вимог про визнання правочину недійсним, а наведені ним підстави (не отримання кредиту, не проведення взаємозаліку за кредитними договорами) не спричиняють недійсність спірного правочину в момент його вчинення від 18 грудня 2008р. № 056-165-08, оскільки стосуються порядку виконання договору сторонами. Тому вимоги про визнання кредитивного договору від 18 грудня 2008р. № 056-165-08 недійсним задоволенню не підлягають. Що стосується вимог кредитної спілки про стягнення заборгованості за кредитним договором від 15 вересня 2008р. № 056-89-08. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору від 15 вересня 2008р. № 056-89-08 обчислення строку користування кредитом та нарахування відсотків за договором здійснюється за фактичну кількість календарних днів користування кредитом. При цьому відсотки за користування кредитом нараховуються від суми кредиту з наступного дня після надання кредиту відповідачу і виключно до дня повного погашення заборгованості за кредитом. Заборгованість за тілом кредиту складає: 15 000,00 грн. - 416,67 грн. = 14 583,33 грн. Заборгованість за відсотками: 42% річна відсоткова ставка (п.1.1 договору). Денна відсоткова ставка = 0,001150 (42%/365 днів:100). 84% - річна відсоткова ставка (п. 4.4, 4.9. договору). Денна відсоткова ставка = 0,002301 (84%/365 днів:100). З 11 листопада 2008р. по 28 квітня 2014р.: 14 583,33 грн. х 1991 дн. х 0,002301% = 66 810,47 грн. Всього з відсотками: 66 810,47 грн. - 516,39 грн. = 66 294,08 грн. Також нараховано індекс інфляції з грудня 2008 року по квітень включно 2014 року, який склав: 2008 рік: грудень - 102,1 %, 2009 рік - 112,3%, 2010 рік - 109,1%, 2011 рік - 104,6%, 2012 рік - 99,8%, 2013 рік -100,5%, 2014 рік: січень - 100,2%, лютий - 100,6%, березень - .02,2%, квітень - 103,3%. 1,021 х 1,123 х 1,091 х 1,046 х 0,998 х 1,005 х 1,002 х 1,006 х 1,022 х 1,033 = 139,66%. Сума, що підлягає поверненню в зв'язку із зростом інфляції, що мала місце за цей час, складає 5 783,74 грн. (згідно розрахунку в позові). Всього заборгованість складає: 14 583,33 грн. + 66 294,08 грн. + 5 783,74 грн. = 86 661,15 грн., яку позивач просив стягнути із відповідача. [PERSON] на виконання договору за період з 15 вересня 2008р. по 10 жовтень 2008р. сплатила 933,06 грн., а саме, 416,67 грн. - тіло кредиту та 516,39 грн. - відсотків за користування кредитом /а.с. 22/. Решта квитанцій /а.с. 74/ свідчить про виконання іншого кредитного договору № 056-156-08 від 18 грудня 2008р. і не стосується заборгованості, яка заявлена до стягнення. Водночас, представником [PERSON] надано заяву про застосування строків позовної давності. Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, останній платіж було здійснено відповідачем 10 жовтня 2008р. Після цієї дати відповідачем кошти не сплачувалися. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Отже, зі спливом позовної давності до вимоги про повернення самого кредиту спливає і строк давності про стягнення пені. Суд враховує, що згідно ст. 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. До суду із позовом (первісно) про стягнення заборгованості за кредитним договором позивач звернувся 03червня 2014р., після спливу більше ніж трьох роки, тобто поза межами строку позовної давності, що є наслідком застосування ст. 267 ЦК України, відповідно до якої особа, яка виконала зобов'язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Крім того, Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" від 22.09.2011р. № 3795-VI, який набрав чинності з 16.10.2011р., стаття 11 Закону України "Про захист прав споживачів" від 12.05.1991р. № 1023-XII була доповнена частиною 13, згідно із якою кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про передачу третій стороні своїх прав за договором про надання споживчого кредиту. Відповідно до п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" при цьому кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.11.2011р. у справі № 15-рп/2011 надав тлумачення ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема, те, що положення цього Закону, які є предметом офіційного тлумачення у справі спрямовані на захист прав споживачів кредитних послуг та збалансування цих прав з іншими суспільними цінностями, що захищаються публічною владою. Тому в аспекті конституційного звернення положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону № 1023-12 у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України слід розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Як роз'яснено у п. 31 постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" враховуючи положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. У зв'язку з цим позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір був укладений 15вересня 2008р. Пунктом 6.1. кредитного договору передбачено, що термін дії цього договору встановлюється з моменту його підписання і до повного виконання позичальником грошових зобов'язань за цим договором. Згідно п. 1.2. кредитного договору позичальник зобов'язується повністю повернути кредит до 15 вересня 2011р. Отже, кредит не підлягає поверненню Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини тринадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем пропущено строк позовної давності зі зверненням до суду із даним позовом, тому у його задоволенні слід відмовити. У разі відмови у задоволенні позовних вимог, судовий збір у відповідності до ст. 88 ЦПК не стягується. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed