Jurisdiction: civil
Date: 2017-11-22 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON] про стягнення з них на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк», у солідарному порядку, заборгованості за кредитним договором № 38 від 18 травня 2011 року станом на 14 серпня 2017 року в розмірі 67436 гривень 59 копійок, з яких: борг за кредитом в розмірі 33092 гривні 89 копійок; відсотки за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 14 серпня 2017 року; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по липень 2017 року за прострочення сплати кредиту в розмірі 13602 гривні 36 копійок; інфляційні втрати банку з серпня 2014 року по липень 2017 року за прострочення сплати відсотків за користування кредитом в розмірі 5452 гривні 80 копійок; три проценти річних за прострочення сплати кредиту з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року в розмірі 2065 гривень 65 копійок; три проценти річних за прострочення сплати відсотків за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року в розмірі 797 гривень 06 копійок, а також стягнення судового збору в розмірі 1600 гривень. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача подав клопотання яким просив розглянути справу без його участі та яким фактично дав згоду і на розгляд справи у заочному порядку, і на ухвалення заочного рішення. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 17 листопада 2017 року та 23 листопада 2017 року, та від яких заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ними не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався за їх відсутності. Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 38 від 18 травня 2011 року, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення [PERSON] кредиту, сплати процентів за користування кредитом, був оформлений договір поруки № 1 від 18 травня 2011 року (між банком, [PERSON] та [PERSON]). І оскільки [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом, у строки встановлені договором, належним чином не виконав, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з [PERSON], а й з [PERSON], як його поручителя, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини: Вісімнадцятого травня 2011 року, [PERSON] та Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», уклали кредитний договір №38, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит (грошові кошти), у розмірі 90000 гривень шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок, строком на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 17 травня 2016 року, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 20% річних за користування кредитом, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту частинами, процентів за користування кредитом, у строки та розмірах, визначених у графіку платежів, як додатку до цього договору (а.с.10-15). На підставі вказаного договору, [PERSON], отримав 90000 гривень (а.с.48-67,112-113). Також 18 травня 2011 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1. За яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №38, у тому числі зі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.16-17). За даними банку, свої зобовязання за кредитним договором №38 від 18 травня 2011 року [PERSON] станом на 14 серпня 2017 року, своєчасно та у повному обсязі згідно графіку, він не виконав. Через що у нього утворився борг, і саме тому 12 січня 2017 року АТ «Ощадбанк» звернувся до [PERSON], а також до [PERSON] з вимогою (шляхом її здачі у відділення поштового зв`язку) щодо прострочених до сплати сум боргу (кредит та проценти). Зокрема, банк просив сплатити йому борг у розмірі 45518 гривень 72 копійки, з яких: 33092 гривні 89 копійок прострочена основна сума боргу за кредитом, 12425 гривень 83 копійки прострочені проценти за користування кредитом (а.с. 22,23,24,25). Однак отримав відповідь про неможливість здійснення відправки поштової кореспонденції (а.с.26-28). А 05 вересня 2017 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просив стягнути заборгованість за кредитним договором № 38 від 18 травня 2011 року, у солідарному порядку, яка станом на 14 серпня 2017 року складає 67436 гривень 59 копійок (а.с.4-6). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 18 травня 2011 року [PERSON] та АТ «Ощадбанк» уклали кредитний договір №38, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 90000 гривень, а [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, на умовах, визначених цим договором, у тому числі і графіком сплати (а.с.10-15). Факт належного виконання банком, як кредитодавцем, зобовязання з видачі кредиту (грошових коштів) у розмірі 90000 гривень [PERSON] підтверджується випискою по банківським рахункам [PERSON] (а.с.48-67), які також свідчать і про те, що кредит у розмірі 90000 гривень, отримав саме останній. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони договору встановили, що [PERSON] взяв на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 17 травня 2016 року, сплатити проценти в розмірі 20% річних за користування кредитом, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту частинами, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, у строки та розмірах, визначених у графіку платежів, як додатку до цього договору (а.с.10-15). І цей графік, передбачає чіткі строки сплати щомісячного платежу і його розмір та складові єдиного платежу (а.с.13). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). З огляду на надані позивачем суду графік здійснення [PERSON] своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписку по його особовому рахунку та окремі розрахунки по кожному виду платежу, який підлягав сплаті [PERSON], останній дійсно порушив взяті на себе зобов`язання за договором від 18 травня 2011 року (частиною якого є графік сплати платежів), оскільки допустив спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестав виконувати свій обовязок щодо своєчасного та повного повернення взятого ним кредиту, сплати процентів за його користування згідно графіку та умов кредитного договору №38 (а.с.4-6,7-9,10-15,48-67). При цьому таке порушення він допустив більше ніж три календарних місяці підряд. Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 14 серпня 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. Тобто у банку дійсно виникло право вимагати у [PERSON], а у останнього, відповідно, обов`язок сплатити АТ "Ощадбанк" прострочену суму боргу по кредиту та процентів за його користування. І ця сума, згідно розрахунків банку, з якими суд погоджується і вважає їх правильними складає: 33092 гривні 89 копійок борг за кредитом, 12425 гривень 83 копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 14 серпня 2017 року. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у кредитному договорі №38 від 18 травня 2011 року (пункт 5.1.), АТ "Ощадбанк" та [PERSON] передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України. А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож враховуючи викладене та оскільки [PERSON] прострочив виконання взятого на себе грошового зобовязання за кредитним договором № 38 від 18 травня 2011 року (у вигляді сплати кредиту та процентів за його користування), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений [PERSON] період прострочки, така вимога є обґрунтованою. Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення кредитного договору, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: 13602 гривні 36 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2014 року по липень 2017 року; 5452 гривні 80 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по липень 2017 року; 2065 гривень 65 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року; 797 гривень 06 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року. Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг". Таким чином, підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги АТ «Ощадбанк» щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 67436 гривень 59 копійок, з яких: 33092 гривні 89 копійок борг за кредитом, 12425 гривень 83 копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 14 серпня 2017 року; 13602 гривні 36 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2014 року по липень 2017 року; 5452 гривні 80 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по липень 2017 року; 2065 гривень 65 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року; 797 гривень 06 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 13 серпня 2017 року. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже було встановлено судом, 18 травня 2011 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1 (а.с.16-17). І за цим договором, [PERSON] дійсно взяла на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення [PERSON] своїх грошових зобовязань за кредитним договором №38. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобовязання, у банку виникає право грошової вимоги до [PERSON] щодо сплати нею у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителя. З огляду на встановлені судом обставини та те, що [PERSON] своєчасно і у повному обсязі свої зобовязання за кредитним договором №38 від 18 травня 2011 року не виконав, а в силу положень частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суд вважає матеріально-правову вимогу позивача до відповідача [PERSON] про стягнення з неї у солідарному порядку, заборгованості у розмірі 67436 гривень 59 копійок обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому суд відзначає, що він врахував положення частини 4 статті 559 ЦК України, але констатує, що договором поруки (а.с.16-17) його сторони, зокрема положеннями пунктів 4.2. та 5.4. договорів поруки, фактично передбачили припинення договору поруки після спливу трьох років з моменту настання строку виконання зобовязання боржника за кредитним договором, а такі строки не сплили. Що стосується обсягу відповідальності поручителя, то тут суд погоджується з позивачем, що в силу положень пункту 3.1. договору поруки (а.с.16-17), поручитель повинен відповісти у солідарному порядку з боржником, не тільки по вимогах щодо повернення кредиту та сплати процентів, а й по вимогах щодо сплати інфляційних нарахувань та 3 процентів річних. Отже, позовні вимоги і в частині що стосуються поручителя є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 88 Цивільного процесуального кодексу України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору (1600 гривень) та витрат повязаних з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідачів (420 гривень), суд вважає документально підтвердженими (а.с.3,102,103), вони підлягають стягненню на користь позивача з кожного відповідача окремо та пропорційно, тобто по 1010 гривень. Тому,

Outcome: approved