Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-28 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом до відповідача [PERSON] стверджуючи, що 24. 05. 2000 року між сторонами був укладений шлюб, який рішенням Диканського районного суду Полтавської області від 12. 09. 2013 року був розірваний. В період шлюбу, в вересні місяці 2005 року подружжям на підставі договору купівлі-продажу було набуто нерухоме майно - житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою [ADDRESS]. Вважаючи дане майно спільною сумісною власністю подружжя, позивач просить суд визнати за ним право власності на 1/2 частину житлового будинку з господарськими будівлями, який розташований за вказаною адресою. В відкритому судовому засіданні позивач уточнив свої позовні вимоги та пояснив, що він разом з відповідачем [PERSON] купили житловий будинок з господарськими спорудами по [ADDRESS], право власності на який зареєстровано на підставі договору дарування на ім'я відповідачки, в період шлюбу вони добудували будинок, в результаті чого його житлова площа збільшилася, також добудували інші господарські будівлі, в 2013 році після розірвання шлюбу відповідач повідомила йому, що все спільне майно належить лише їй, згоди щодо поділу майна вони не досягли, але договір дарування будинку є удаваним правочином, який вчинено з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку. Позивач просив суд визнати договір дарування вказаного будинку удаваним правочином, який вчинений з метою приховання іншого правочину - договору купівлі-продажу будинку з подальшим визнанням даного договору недійсним. Відповідач [PERSON] у відкритому судовому засіданні вимоги позивача визнала та пояснила, що дійсно під час шлюбу з позивачем [PERSON] у відповідача [PERSON] вони за спільні кошти придбали будинковолодіння розташоване за адресою [ADDRESS]. Вказане будинковолодіння було оформлене на неї шляхом укладання договору дарування між нею та відповідачем [PERSON], який посвідчений приватним нотаріусом Диканського нотаріального округу Полтавської області [PERSON] та зареєстрований за №2467. Також, відповідач вказує, що не заперечує проти проведеної судової будівельно-технічної експертизи, якою було визначено порядок користування спірним будинковолодінням. Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 20 лютого 2014 року до участі у справі, в якості співвідповідача було залучено [PERSON], яка в судове засідання не з'явилася, а до суду подала письмову заяву, в якій просить розгляд справи провести в її відсутність при цьому вказує, що проти задоволення позовних вимог позивача вона не заперечує. Ухвалою Диканського районного суду Полтавської області від 22 травня 2014 року було залучено до участі у справі, в якості третьої особи приватного нотаріуса Диканського районного нотаріального округу Полтавської області. Третя особа по справі - приватний нотаріус Диканського районного нотаріального округу Полтавської області в судове засідання не з'явився, а до суду надіслав письмову заяву, в якій просив розгляд справи проводити в його відсутність. Розглянувши матеріали справи, вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні по справі докази, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню з наступних підстав. За ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 24. 05. 2000 року по 12. 09. 2013 року, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], що стверджується копією рішення Диканського районного суду від 12. 09. 2013 року. З матеріалів справи вбачається, що під час шлюбу 13. 10. 2004 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір дарування житлового будинку з відповідними надвірними будівлями по [ADDRESS], що слідує з копії цього договору, який посвідчено приватним нотаріусом Диканського нотаріального округу Полтавської області [PERSON], зареєстровано в реєстрі за № 2467. З пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що вказаний договір дарування є удаваним правочином, бо при його укладенні, відповідачу по справі [PERSON] позивачем [PERSON] були сплачені кошти в сумі 2 300 грн. як предоплата за спірне будинковолодіння про, що свідчить наявна в справі ксерокопія розписки, а потім і решта коштів, що в загальній сумі складає 8 000 грн. Так у п. 25 постанови Пленуму Верховного суду України від 06 листопада 2009 року №9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" , вказано, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемності або про визнання недійсним. Таким чином, договір дарування укладений 13.10.2004 року між відповідачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] являється удаваним, оскільки ці ж самі сторони цього ж договору при його укладанні фактично приховали інший договір, а саме, - договір купівлі продажу, за яким відповідач [PERSON] продала належне їй нерухоме майно, а відповідач [PERSON], перебуваючи в шлюбі з позивачем [PERSON] придбала вказане нерухоме майно, а саме будинковолодіння розташоване по [ADDRESS], Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. А згідно приписів ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, частки сторін у праві власності на будинок по [ADDRESS] є рівними, оскільки цей будинок є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, як придбаний на підставі договору купівлі - продажу за спільні кошти подружжя під час перебування їх у зареєстрованому шлюбі. Згідно ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють та користуються спільним майном, матеріальної компенсації. Згідно ст. 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності. Відповідно до ст. 364 ЦК України співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу співвласником у натурі частки із спільного майна для співвласника, який здійснив такий виділ, право спільної часткової власності на це майно припиняється. Така особа набуває право власності на виділене майно. Відповідно до ст. 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки: з майна, що є у спільній частковій власності. У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності вважається, що частка кожного із співвласника у праві спільної сумісної власності є рівними. Відповідно до ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Тому, за кожною стороною по справі слід визнати право власності по 1/2 частині на спірне будинковолодіння, яке розташоване по [ADDRESS] і складається з житлового будинку літ. "А-1", прибудови літ. "а" та господарських будівель: гаража літ."а1", сараїв літ. "Б", "б", вбиральні літ. "В", огорожі № 1,2, воріт, хвіртки № 4,5 Згідно висновку № 24 судової будівельно-технічного експертизи від 26 квітня 2014 року, суд вважає за необхідне встановити наступний порядок користування будинковолодінням та господарськими спорудами, що розташовані по [ADDRESS]: позивачу [PERSON] виділити 1-не ізольоване приміщення будинку літ "А-1": - кімнату (кухню) "1-5" площею 8.70 кв.м. По іншим будівлям та спорудам: - гараж літ. "а1". відповідачу [PERSON] виділити 1-не ізольоване приміщення у будинку літ. "А-1": - кімнату 1-6 площею 18.80 кв. м. По іншим будівлям та спорудам: - сарай літ. "Б"; - сарай літ. "б"; - вбиральню літ. "В". Нежилі та підсобні приміщення в житловому будинку літ. "А-1" (веранду 1-1 площею 14.00 кв.м., санвузол 1-2 площею 5,80 кв.м, коридор 1-3 площею 3.10 кв. м, топочну 1-4 площею 3.50 кв. м) та огорожу № 1, огорожу № 2, ворота огорожі № 4, хвіртку № 5, придомову територію залишити у спільному користуванні. Виходячи з положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю; суб'єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 88 ЦПК України судові витрати понесені позивачем слід покласти на відповідача. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: approved