Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-21 00:00:00

[PERSON], звертаючись до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" просила визнати недійним Кредитний договір №66/П/82/2008-840 від 22 липня 2008 року, укладений між Відкрити акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON]. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив позов задовольнити з підстав, викладених у позовній заяві, пояснив, що 22 липня 2008 року між Відкрити акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено Кредитний договір №66/П/82/2008-840, за умовами кредитного договору Банк надав Позичальнику грошові кошти у сумі 105 715,66 доларів США, з визначеним строком повернення кредиту до 21 липня 2028 року. Позивач вважає, що при укладенні кредитного договору банком порушено пп. "г" п.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", оскільки надання банком грошових коштів (кредиту) в іноземній валюті потребує отримання індивідуальної ліцензії, яку банк не мав на день укладення кредитного договору, про ці обставини позивача не було попереджено при укладенні кредитного договору, тому виконання кредитного договору на умовах, які діють на даний час є порушенням принципу справедливості, а саме викладені в кредитному договорі положення щодо зобов'язань в іноземній валюті порушують права позивача та прямо суперечать нормам прямої дії та цивільного законодавства, а недодержання в момент вчинення стороною вимог, які встановлені, зокрема ч.1 ст.203, ст.215, 227 Цивільного кодексу України, тягнуть за собою наслідки недійсності кредитного договору. Представник відповідача - Масленнікова Т.М., в судове засідання не з'явилась, про час та місце слухання справи відповідач повідомлений належним чином, представник відповідача подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутність, просила в позові відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності, оскільки позивачем оспорюється кредитний договір укладений 22 липня 2008 року. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріли справи, оцінивши наявні у справі докази, наведені сторонами доводи та заперечення, суд приходить до наступного. Згідно положень ст.627 Цивільного кодексу України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч.1 ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Судом встановлено, що 22 липня 2008 року між Відкрити акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено Кредитний договір №66/П/82/2008-840. (а.с.4-5) За умовами кредитного договору, Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 105 715,66 доларів США в порядку та на умовах, визначених цим Договором за програмою "Перше житло". Цільове використання кредиту - проведення розрахунків по договору купівлі-продажу №1797 від 22 липня 2008 року, що укладений між Позичальником та [PERSON] згідно якого Позичальник придбаває у власність нерухоме майно квартиру, 2 кімнати, що знаходиться за адресою [ADDRESS]; витрати Позичальника пов'язанні з оформленням Кредиту; оплата комісії за розрахунки в рамках комплексу Пакетів послуг "Ласкаво просимо" в залежності від оформленого пакету послуг. Відповідно до ст.215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст. 203 ЦК України. Тобто, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його волі. Згідно положень частини першої ст.227 Цивільного кодексу України, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Позивач [PERSON], обґрунтовуючи свої вимоги щодо визнання недійсним кредитного договору №66/П/82/2008-840 від 22 липня 2008 року, яким визначено валютою кредитування іноземну валюту (долари США), посилається, як на підставу його недійсності, на те, що всупереч вимог чинного законодавства, при укладенні договору про надання споживчого кредиту, Банк визначив розмір зобов'язань (суму наданого кредиту) саме в іноземній валюті, а надання банком позичальникові грошових коштів (кредиту) у вигляді валютного кредиту та проведення позивачем дій відносно виконання своїх обов'язків в іноземній валюті ( в тому числі оплата процентів за користування кредитом, різного роду комісії) за своєю правовою природою є валютною операцією, та відповідно потребує отримання індивідуальної ліцензії на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такою операції, що передбачено Декретом Кабінету міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", яка була відсутня у відповідача на день укладення кредитного договору. Відповідно до ст. 6 ЦК України сторони мали право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та могли відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Умови кредитного договору в момент його укладення сторонам були відомі та зрозумілі, вони з ними погодились, підписавши вказаний договір. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Як встановлено судом, за своєю правовою природою між сторонами укладено кредитний договір, за яким виникли цивільно-правові відносини. Відповідно до ст. 192 Цивільного кодексу України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Згідно ч. 3 ст. 533 ЦК України використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ст.35 Закону України "Про Національний банк України", гривня (банкноти і монети) як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, який приймається усіма фізичними і юридичними особами без будь-яких обмежень на всій території України за всіма видами платежів, а також для зарахування на рахунки, вклади, акредитиви та для переказів. Таким чином, єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. Законодавством України сторонам у договорі надано право, при визначенні розміру грошових зобов'язань в гривні, вказати еквівалент в іноземній валюті. У такому випадку сума, яка повинна бути оплачена в гривні, визначається згідно з офіціальним курсом відповідної валюти на дату проведення платежу. Режим здійснення валютних операцій на території України, загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права та обов'язки суб'єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства передбачені Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", який з урахуванням ст.4, 192 Цивільного кодексу України є єдиним нормативно-правовим актом, який має силу закону і застосовується у регулюванні правовідносин у валютній сфері. Відповідно до п.2 ст. 1 Декрету КМУ, під валютними операціями розуміються операції, пов'язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України; операції, пов'язані з використанням валютних цінностей в міжнародному обігу як засобу платежу, з передаванням заборгованостей та інших зобов'язань, предметом яких є валютні цінності; операції, пов'язані з ввезенням, переказуванням і пересиланням на територію України та вивезенням, переказуванням і пересиланням за її межі валютних цінностей. Надання позивачем відповідачу кредиту, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті та здійснення відповідачем виконання своїх обов'язків, тобто проведення розрахунків за своїми зобов'язанням по кредитному договору, в іноземній валюті за своєю правовою природою є валютною операцією. Згідно ч.1 та ч.2 ст.5 Декрету КМУ, Національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операції, які підпадають під режим ліцензування згідно з Декретом КМУ. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операції, що не потребують індивідуальних ліцензій на весь період дії режиму валютного регулювання. Вимоги щодо необхідності отримання індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями встановлена п.в) ч.4 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", якщо терміни і суми кредитів встановлені законодавством межі. Однак, на сьогодні такі терміни і суми кредитів в іноземній валюті законодавством не визначено. Згідно з п.1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року №483 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за №1429/10028, використання іноземної валюти як засобу платежу без індивідуальної ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк України видав йому ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитів в іноземній валюті згідно ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої у встановленому порядку. Як роз'яснено у пунктах 10 та 11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року за №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту "в" пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. У разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт "г" пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України "Про Національний банк України" в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в" п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21 березня 2011 року, яка згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для судів, які повинні судову практику привести у відповідність до його рішення. Аналізуючи умови укладеного сторонами кредитного договору, обсяг та зміст прав і обов'язків сторін, які передбачені зазначеним договором та умовами надання споживчих кредитів, які є частиною договору, при підписанні спірного кредитного договору позивач погодився з його умовами та не заперечував проти надання кредиту в іноземній валюті - доларах США, суд приходить до висновку, що умови договору в частині визначення валюти кредитування іноземну валюту не суперечать принципу добросовісності і його наслідком не є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду позивача. Відповідно до ст. 257 Цивільного кодексу України визначено, що загальна позовна давність встановлюється тривалість у три роки. За загальним правилом (ч.1 ст.261 Цивільного кодексу України) перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Враховуючи наведені норми матеріального закону, перебіг позовної давності щодо вимог про визнання недійсним кредитного договору починається від дня, коли особа довідалась або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто з часу укладання кредитного договору. Згідно ч.3 ст.267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а згідно ч.4 даної статті сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Під час розгляду судової справи, представником відповідача Масленніковою Т.М. подана заява про застосування строку позовної давності, оскільки відповідач вважає, що перебіг строку позовної давності щодо визнання недійсним кредитного договору, який укладено в 2008 році, починається з дати підписання кредитного договору. Враховуючи викладене, суд вважає доведеним, що позивач, попередньо ознайомившись з умовами кредитного договору, висловила свою волю на укладання кредитного договору, схваливши умови кредитного договору шляхом його підписання, тобто 22 липня 2008 року, в той же час з позовом про визнання недійсним кредитного договору №66/П/82/2008-840 від 22 липня 2008 року, звернулась лише 20 жовтня 2014 року, що підтверджується датою реєстрації позовної заяви в канцелярії суду (вх.№62828), що свідчить про те, що позивач звернулась за захистом своїх порушених прав поза межами загальних строків позовної давності, при цьому заява відповідача про застосування строків позовної давності залишена без належного реагування з боку позивача, яка не скористалась процесуальним правом подати заяву про поновлення пропущеного строку для звернення з цим позовом до суду. Суд критично відноситься до позиції представника позивача [PERSON], яка висловлена в судовому засіданні, що про порушення своїх прав та інтересів позивач дізналася 03 грудня 2012 року, отримавши від ПАТ КБ "Надра" письмову вимогу про дострокове виконання зобов'язань по кредитному договору, в якому містилась загальна сума заборгованості, визначена у валюті кредитування - доларах США, яка не була виконана позивачем, що стало підставою для вчинення з боку банку дій пов'язаних зі зверненням стягнення на предмет іпотеки шляхом вчинення виконавчого напису нотаріуса, однак сам факт невиконання позивачем, як позичальником, зобов'язань по кредитному договору, як і пред'явлення банком вимог щодо дострокового виконання зобов'язань по кредитному договору, є окремими предметом доказування, та не може розцінюватись судом як початок перебігу строку позовної давності для звернення до суду з вимогою щодо визнання недійсним кредитного договору, виходячи з наведених позивачем підстав недійсності оспорюваного договору. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. За нормою статті 4 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства Комерційний банк "Надра" про визнання недійсним кредитного договору є не обґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed