Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-30 00:00:00

03.01.2019 року до Корсунь-Шевченківського районного суду надійшла позовна заява акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якій позивач просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПриватБанк» заборгованість у розмірі 116153,71 грн. за кредитним договором №б/н від 13.04.2010 року, яка складається з наступного: 1441,48 грн. -тіло кредиту; 109366,08 грн - заборгованість за відсотками; 5346,15 грн. - пеня та комісія, а також судові витрати у розмірі 1921 грн. 00 коп., посилаючись на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 13.04.2010 року відповідач отримала кредит у розмірі 1500 грн. 00 коп. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. АТ КБ «ПриватБанк» свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Крім того, позивач вказав, що договір про надання банківських послуг є договором приєднання згідно ст.634 ЦК України, який складають: Заява відповідача разом з Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку, викладеними на банківському сайті: www.ргіvatbank.ua. Щодо порушеного права позивач зазначив, що відповідач не надавала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, що має відображення у розрахунку заборгованості за договором. Таким чином у порушення умов кредитного договору, відповідач зобов`язання за вказаним договором не виконала, і станом на 10.10.2018 року має заборгованість 116153,71грн. На даний час відповідач продовжує ухилятись від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, а тому за даних обставин позивач і змушений був звернутися до суду з даним позовом. Ухвалою суду від 29.01.2019 року відкрито провадження у справі, вирішено питання про розгляд справи в спрощеному позовному провадженні (а.с.59-60 т.1). Відповідачем поданий відзив на позов, у задоволенні якого остання просила суд відмовити, оскільки не ознайомлювалася з Умовами та правилами надання банківських послуг та їх не підписувала. Крім того, на думку відповідачки, з виписки по картковому рахунку вбачається, що 10.06.2015 року нею були внесені кошти на особисту картку через термінал, що не є погашенням боргу. Останнє погашення особисто нею боргу відбулося 14.08.2012 року. Разом з тим, у відзиві на позов позивачка зазначила, що в заяві-анкеті строк позовної давності не був погоджений, а тому просила застосувати строк позовної давності встановлений законом та відмовити у задоволенні позову через сплив позовної давності(а.с.70-78 т.1). Позивачем подана відповідь на відзив, у якому він просив позов задовольнити повністю та зазначив, що при укладенні договору між сторонами були погоджені всі умови, оскільки у анкеті-заяві, яка підписана відповідачем зазначено, що вона згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Остання ознайомилася і була згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку. Крім цього, відповідачем підписана довідка про умови кредитування, в якій визначено розмір відсотків, штрафу, пені, комісії, а Умови та Правила надання банківських послуг і Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, у зв`язку з чим відповідач могла слідкувати за їхніми змінами. З виписки з карткового рахунку вбачається, що відповідачу був встановлений кредитний ліміт та вона користувалася коштами і відповідно отримала кредитну картку «Універсальна», здійснювала погашення по кредиту. Крім того, у відповіді на відзив позивач зазначив, що Умови та Правила надання банківських послуг, які викладені російською мовою не суперечать чинному законодавству, а посилання відповідача на Закон України «Про захист прав споживачів» є безпідставним та не поширюється на дані правовідносини, оскільки кошти були видані не для придбання продукції, а у вигляді встановленого ліміту на картку. Щодо заяви відповідача про застосування строку позовної давності, позивач заперечив, оскільки Умовами та Правилами надання банківських послуг строк позовної давності погоджено 50 років. При цьому відповідачу була видана картка зі строком дії по серпень 2017 року, а даний позов поданий до суду 27.12.2018 року, у зв`язку з чим строк позовної давності, на думку позивача, не пропущений (а.с.85-116 т.1). Відповідачем подано заперечення на відповідь та зазначено, що на час укладення кредитного договору їй не виповнилося 18 років у зв`язку з чим вона не мала повної цивільної дієздатності, а щодо видачі кредитної карти зі строком дії по серпень 2017 року, то позивачем не надано доказів отримання нею вказаної кредитної картки. Крім того, відповідач, посилаючись на постанову Верховного Суду від 10.01.2019 року у справі №523/317/17, вказала, що у разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Тому право на пред`явлення позову у банку виникло з 14.09.2012 року та існувало до 14.09.2015 року, а договір про збільшення позовної давності до 50 років укладений не був (а.с.139-154 т.1). Позивачем подано пояснення щодо позову, які є аналогічними відзиву та в яких зазначено, що відповідач зверталася до банку із заявою про перевипуск картки, що підтверджується фото відповідача з даною карткою. 02.11.2012 року відповідач здійснила погашення заборгованості по кредиту в розмірі 300 грн, що підтверджує її отримання (а.с.169-178). Ухвалою суду від 05.06.2019 року було зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішенням у справі №699/322/19 за позовом [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с.181-182 т.1) Ухвалою суду від 24.04.2020 року поновлено провадження у справі (а.с.191 т.1). Відповідачем подано пояснення, в яких зазначено, що рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 13.02.2020 року, яке набрало законної сили 25.03.2020 року у справі №699/322/19 встановлено, що на час укладення даного кредитного договору вона була неповнолітньою і відповідно такий підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, оскільки на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої вона перед укладенням правочину не отримала, проте у задоволенні позову відмовлено з підстав пропущення строку позовної давності (а.с.247-249 т.1). Позивачем подано пояснення, в яких зазначено, що даний правочин відноситься до дрібних побутових, а рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 13.02.2020 року, яке набрало законної сили 25.03.2020 року у справі №699/322/19 відмовлено у задоволенні позову, тому кредитний договір продовжує свою дію (а.с.21-26 т.2). Представник позивача Ховайба Ю.О. у судове засідання з`явився, просив задовольнити позов, надав пояснення аналогічні відзиву, пояснивши при цьому, що у відповідача відсутні докази про ознайомлення відповідачки з умовами та правилами надання банківських послуг в редакції, на яку позивач посилається як на підставу свої позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час, місце розгляду справи була повідомлена вчасно що підтверджується даними Укрпошти про вручення поштового відправлення №1940202544890 (а.с.238 т.1) та рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення №1940202586984 (а.с.7 т.2), причини неявки не повідомила. Представник відповідача [PERSON] просила відмовити у задоволенні позову через пропущення строку позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представників позивача, відповідача, з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх доказами, вважає, що позов не підлягає до задоволення в силу наступного. Судом встановлено, що 13.04.2010 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого остання отримала кредит в сумі 250 грн шляхом підписання заяви про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку (а.с. 8 т.1). У анкеті - заяві зазначено, що відповідач згідна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, вона ознайомилася і згідна з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, а бажаний кредитний ліміт зазначений в розмірі 250 грн. До кредитного договору банк додав копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПриватБанк» ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті https://privatbank.ua/terms/ (а.с.9-33 т.1). 25.09.2015 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, після реєстрації шлюбу обом присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с.78 т.1). Відповідно до п.1, 2 Статуту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 5 червня 2019 р. № 594, акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - Банк) є державним банком. Банк утворений відповідно до установчого договору від 7 лютого 1992 р. у формі товариства з обмеженою відповідальністю під найменуванням Комерційний банк "ПриватБанк" та зареєстрований Національним банком 19 березня 1992 р. за реєстраційним № 92. Відповідно до установчого договору від 6 липня 2000 р. та на підставі рішення установчих зборів акціонерів від 6 липня 2000 р. Комерційний банк "ПриватБанк" був реорганізований шляхом зміни організаційно-правової форми у закрите акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк". Рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 р. було змінено тип Банку на публічне акціонерне товариство та його найменування на публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк". Наказом Мінфіну від 21 травня 2018 р. № 519 (рішенням єдиного акціонера Банку) було змінено тип Банку на приватне та його найменування на акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк". Банк є правонаступником всіх прав та обов`язків публічного акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке було правонаступником всіх прав та обов`язків закритого акціонерного товариства комерційний банк "ПриватБанк", яке було правонаступником всіх прав та обов`язків товариства з обмеженою відповідальністю Комерційний банк "ПриватБанк". Відповідно до ч.2 ст.5 Закону України «Про акціонерні товариства» від 17 вересня 2008 року № 514-VI зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням. Зміна назви юридичної особи не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Згідно з наданим банком розрахунком, заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором станом на 10.10.2018 року становить 116153,71 грн. і складається з наступного: 1441,48 грн. - тіло кредиту; 109366,08 грн - заборгованість за відсотками; 5346,15 грн. - пеня та комісія (а.с.5-7 т.1). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК Українивстановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку - АТ КБ «Приватбанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У заяві позичальника від 13.04.2010 року, підписаній сторонами, відсутні умови договору про сплату відсотків, встановлення відповідальності у вигляді штрафів, пені. Проте сторонами погоджено вказані умови у довідці про умови кредитування, яка підписана відповідачем, зокрема розмір відсотків становить 3%, штраф становить 500 грн+5% від суми заборгованості, погоджено розмір пені (а.с.9 т.1). Проте суд не приймає до уваги вказану довідку та оцінює її критично, оскільки позивач зазначає, що 13.04.2010 року з відповідачем був укладений кредитний договір б/н (без номеру), а в даній довідці зазначений договір SAMDN500TC003018063 (а.с.9 т.1), який не є предметом даного судового розгляду, оскільки жодним чином не зазначений у позовній заяві. Із розрахунку заборгованості вбачається, що розмір відсоткової ставки збільшено з 36% до 43,20%, проте суду не надано доказів, що відповідач була належним чином ознайомлена про встановлення розміру відсотків та була повідомлена про зміну відсоткової ставки. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримала в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема відсотки, пеню, комісію. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 13.04.2010 року посилався на Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Зазначеними документами, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), строк повернення кредиту в повному обсязі та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Умов розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування. В даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк», тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин надані банком Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачем і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні в справі щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно - правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зазначає, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII, в редакції чинній на час виникнення правовідносин, про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Такі висновки викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 3 липня 2019 року в справі №342/180/17. Щодо твердження відповідача, що на час укладення кредитного договору остання була неповнолітньою та позивача, що даний правочин відноситься до дрібних побутових, то рішенням Корсунь-Шевченківського районного суду від 13.02.2020 року, яке набрало законної сили 25.03.2020 року у справі №699/322/19 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» про визнання кредитного договору недійсним (а.с.185-190). З вказаного рішення вбачається, що позивач просила визнати недійсним кредитний договір б/н від 13.04.2010 року, укладений між нею та акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк». Під час розгляду даної справи судом встановлено, що кредитний договір, укладений між сторонами підлягає визнанню недійсним з моменту укладення, оскільки на вчинення неповнолітньою особою правочину щодо отримання кредитних коштів повинна бути згода батьків (усиновлювачів) або піклувальника, якої позивач перед укладенням правочину не отримала, у зв`язку з чим наявні підстави для задоволення позову. Разом з тим, кредитний договір укладений між сторонами 13.04.2010 року, на час укладення якого позивач була неповнолітньою та досягнула повноліття [INFO] , з даним позовом позивач звернулася до суду 22.03.2019 року, тобто зі спливом строку позовної давності, про застосування якого заявлено стороною відповідача, що є підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідач у відзиві на позов заявила клопотання про застосування строку позовної давності, вказуючи, що строк дії кредитної картки закінчився та нею не був продовжений, нова картка зі строком дії по серпень 2017 року їй не видавалась. Останнє погашення боргу відбулося 14.08.2012 року. Решта платежів нею не здійснювалися, а автоматичне списання банком коштів з рахунку не перериває строку позовної давності. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Статтею 258 ЦК України передбачена спеціальна позовна давність для окремих видів вимог. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Враховуючи те, що сторони письмово не узгодили тривалість позовної давності за вимогами, що випливають із кредитного договору, до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Початок перебігу позовної давності визначається статтею 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України), а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Сторонами визнається, що відповідачу була видана картка № [NUMBER] зі строком дії до 31.12.2013 року. Відповідно до статті 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Так, з виписки по рахунку відповідача (а.с. 198-203 т.1) вбачається, що відповідач востаннє самостійно здійснювала платіж в рахунок погашення заборгованості по кредиту 14.08.2012 року на картку № [NUMBER] , а дані щодо користування іншими банківськими платіжними картками відсутні. Поповнення готівкою картки у терміналі самообслуговування та автоматичне погашення простроченої заборгованості не перериває строк позовної давності відповідно до висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 06.02.2019 року №645/6498/15-ц. У п. 1.1.3.1.6 Витягу з Умов та правил надання банківських послуг, доданих до позовної заяви, визначено, що клієнт доручає банку здійснювати списання грошових коштів з рахунків клієнта, відкритих в валюті кредитного ліміту, в межах сум, які підлягають сплаті банку по цьому договору, при настанні строків платежів, а також списання грошових коштів з картрахунку в випадку настання строків платежів по іншим договорам клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), в межах сум, платіжного ліміту картрахунку. Банк проводить списання коштів в грошовій одиниці України/іноземній валюті з будь-якого рахунку клієнта в сумі, що еквівалентна сумі заборгованості в іноземній валюті/національній валюті України по договору. Можливість здійснення банківськими установами договірного списання передбачено у постанові Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 «Про затвердження Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті», де визначено, що списання договірне - списання банком з рахунку клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом. Проте позивачем не доведено та матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови та правила надання банківських послуг розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи Анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, а також те, що вказаний документ на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містив умови, зокрема й щодо договірного списання. З цих же підстав суд критично, як спробу вирішити спір на свою користь, оцінює та відхиляє доводи позивача про збільшення строку позовної давності до 50 років відповідно до п. 1.1.7.31 Умов та правил надання банківських послуг. Таким чином, виходячи з дати подання позовної заяви до суду - 03.01.2019 року, суд дійшов висновку про закінчення строку позовної давності, який слід рахувати з моменту невиконання відповідачем обов`язку щодо внесення чергового платежу після добровільно здійсненого останнього платежу 14.08.2012 року. Оскільки відповідач після вказаної дати припинила виконувати щомісячні зобов`язання з погашення кредиту (згідно наданого позивачем розрахунку кредитної заборгованості та виписки по банківському рахунку), то з цього часу банк мав можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд щодо повернення кредиту, проте до суду звернувся лише 03.01.2019 року, тобто поза межами позовної давності, встановленої ст. 257 ЦК України, про застосування якої просила відповідач. При цьому суд критично оцінює доводи позивача про те, що основна картка в подальшому була перевипущена та відповідачу видана нова картка зі строком дії до кінця 08/2017, тобто до 31 серпня 2017 року, оскільки вони допустимими та належними доказами переконливо не підтверджені. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) картки відповідачем була отримана нова картка. Натомість наданий позивачем лист від 27.02.2019 року № 30.1.0.0/2-20181227/17 про термін дії нової перевипущеної кредитної картки, виданої відповідачу, до кінця серпня 2017 року (а.с. 109 т.1), на переконання суду, належним доказом бути не може, так як цей доказ залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити відповідні зміни, а його дійсність заперечується представником відповідача, зокрема у процесуальних документах, наданих суду, та під час судового засідання. Суд також оцінює критично надані позивачем роздруківку фотографії (а.с. 176 т.1), де зображено нібито відповідача, яка у руках тримає невідому банківську картку, оскільки з вказаної фотографії неможливо встановити коли вони були зроблені. Щодо тверджень позивача, що відбувся перевипуск картки та остання картка була з терміном дії до серпня 2017 року, суд відхиляє з огляду на те, що перевипуск картки передбачений Умовами та Правилами надання банківських послуг, які не є складовою частиною укладеного кредитного договору, а в заяві від 13.04.2010 року, яка підписана відповідачем не міститься умов щодо перевипуску картки з новим терміном кредитування. Жодних документів, які б мали відповідні підписи відповідача про погодження такого перевипуску карти матеріали справи не містять, а відповідач зі свого боку заперечує проти продовження строку дії картки. Так, в матеріалах справи відсутні докази того, що після закінчення строку дії платіжної (кредитної) картки відповідачем була отримана нова картка, про що зазначає сам позивач та заперечує відповідач, а доказів зворотного позивачем суду не надано. Матеріали справи не містять інших доказів, що свідчили б про переривання позовної давності. Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 545/765/17 та від 7 серпня 2019 року у справі № 199/4074/16. Виходячи з вимог статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи, тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстави його необґрунтованості. І лише якщо буде встановлено, що право або охоронюваний законом інтерес особи дійсно порушені, але позовна давність спливла і про це зроблено заяву іншою стороною у справі, суд відмовляє в позові у зв`язку зі спливом позовної давності за відсутності поважних причин її пропущення, наведених позивачем (постанова Верховного Суду від 22.05.2018 року №369/6892/15-ц). Таким чином, суд приходить до висновку, що дійсно права АТ КБ «ПриватБанк» були порушені, але при зверненні до суду із позовом 03.01.2019 року позивачем пропущено строк позовної давності, встановлений законом. За вказаних обставин, враховуючи розрахунок заборгованості за вказаним договором, із якого вбачається термін останнього погашення суми кредиту, а отже і не виконання відповідачем своїх зобов`язань, про які позивач достеменно знав та продовжував безпідставно нараховувати проценти з метою збільшення суми боргу, суд приходить до висновку, що вказані позовні вимоги до задоволення не підлягають у зв`язку із пропуском позивачем строку позовної давності. Тому суд приходить до обґрунтованого висновку, що АТ КБ «ПриватБанк» пропустив передбачений статтею 257 ЦК України трирічний строк давності звернення до суду з позовом до [PERSON] , про застосування якого просила відповідач у справі. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відмовляючи у задоволенні позову, судові витрати зі сплати судового збору суд залишає за позивачем.

Outcome: dismissed