Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-14 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість у розмірі 125220,82 грн. за кредитним договором б/н від 15.04.2014 року та судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 15.04.2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідач уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 30125,67 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею генеральна угода разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку" складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі встановленому генеральною угодою. Відповідач не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов договору, таким чином відповідач зобов`язання за договором не виконала. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язання за кредитним договором відповідач станом на 23 червня 2020 року має заборгованість - 125220,82 грн., яка складається з наступного: 26702,23 грн. - заборгованість за кредитом; 26309,29 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 65152,88 грн. - заборгованість за пенею; 7056,42 грн - штраф відповідно до п. 2.2. генеральної угоди. Заочним рішенням Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 22.12.2020 року частково задоволено позов Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором б/н від 15.04.2014 року у розмірі 118164 (сто вісімнадцять тисяч сто шістдесят чотири) гривні 40 копійок, яка складається з наступного: 26702,23 грн. - заборгованість за кредитом; 26309,29 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 65152,88 грн. - заборгованість за пенею. В частині позовних вимог щодо стягнення штрафу в сумі 7056,42 грн. - відмовлено. Стягнуто з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" судові витрати за сплату судового збору в розмірі 2102 гривні 00 копійок. 02.02.2021 року до суду надійшла заява відповідача про перегляд вказаного заочного рішення (а.с.70-71), за якою [PERSON] заперечувала проти позовних вимог, аргументуючи свої доводи тим, що між нею та банком був укладений договір з 2014 по 2016 роки, але після закінчення строку дії банківської картки та здійснення нею необхідних виплат по кредиту, інших угод вона з банком не укладала, кредитів не брала. Одночасно просила застосувати наслідки спливу строку позовної давності за заявленими позовними вимогами. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року, задоволено заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення та про поновлення строку на подання заяви про перегляд заочного рішення по цивільній справі за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Поновлено [PERSON] строк на подання заяви про перегляд заочного рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 грудня 2020 року по цивільній справі № 209/2770/20. Скасовано заочне рішення Дніпровського районного суду м. Дніпродзержинська від 22 грудня 2020 року по цивільній справі № 209/2770/20 за позовом Акціонерного товариства Комерційний банк "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом осіб, які приймають участь у справі, у судове засідання. 24.02.2021 року від представника позивача на адресу суду надійшов відзив на заяву про перегляд заочного рішення з наказом банку, реєстром відправки позову та підтвердженням відправки копії відповіді відповідачу (а.с. 86-92, 94-96), в якому представник позивача просив відмовити у перегляді заочного рішення суду, з підстав зазначених у позовній заяві. 04.03.2021 року від відповідача [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому остання просила відмовити в задоволенні позову АТ КБ "Приватбанк". На обґрунтування своїх заперечень зазначила, що при укладені кредитного договору з банком підписала лише анкету-заяву від 28.09.2006 року (де відсоткова ставка не зазначена, прострочені платежі і потрійні відсотки не передбачені) після чого отримала кредитну картку «Універсальна з кредитним лімітом 3000 грн., який в подальшому збільшився до 5000 грн. Тарифи, Витяг з тарифів, Умови та Правила надання банківських послуг не підписувала і з ними не ознайомлювалася. Наголосила, що з доданих банком документів до позову не можливо встановити за яким тілом і з якою відсотковою ставкою їй надано кредит, вважає витяг з тарифів та витяг з умов та правил надання банківських послуг неналежними доказами у справі. Просить застосувати наслідки спливу строку позовної давності за заявленими позовними вимогами, оскільки єдиний і останній рух коштів по рахунку їй здійснено в 2014 році. 24.03.2021 року до суду надійшла письмова відповідь позивача на відзив, в яких представник позивача просив задовольнити позов, обґрунтовуючи свої доводи та навівши детальну процедуру видачі та користування наданою відповідачу кредитною карткою згідно умов діючого законодавства разом з Генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання банківських послуг. Представник позивача Березін С.В. в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив їх задовільнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, в відзиві на позовну заяву просила розглянути справу без її часті, просила суд відмовити у позові з підстав викладених у відзиві. З`ясувавши позиції сторін, вивчивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини, зміст спірних правовідносин та дослідивши письмові докази у справі, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню виходячи з наступних мотивів. Судом встановлено, що 15.04.2014 року ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідач уклали генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до умов та правил надання продукту кредитних карт б/н, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 30125,67 грн. на строк 24 місяці з 15.04.2014 року по 30.04.2016 року, у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 1,5 % в місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана нею генеральна угода разом з "Умовами та правилами надання банківських послуг" і "Тарифами Банку" складає між нею та банком договір, що підтверджується підписом у заяві (а.с. 12-50). До заяви та генеральної угоди банк додав Умови та правила надання банківських послуг (а.с. 15-43) на яких відсутній підпис відповідача. Згідно наданих позивачем до позову доказів про рух коштів по кредитному рахунку відповідача (а.с. 52-53) вбачається, що АТ КБ "ПриватБанк" надав відповідачці банківськи послуги у вигляді надання кредитної картки з кредитним лімітом 30125,67 грн., яким відповідач скористувалася останній раз 24.10.2014 року поповнивши картку в терміналі самообслуговування в розмірі 1500,00 грн. на кредитну картку № [NUMBER] (строк дії до 04/16) і не здійснюючи з того часу будь-яких платежів, що підтверджується випискою по картковому рахунку (а.с. 52-53), довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта (а.с. 11), довідкою про надані кредитні карти (а.с. 10). Як заявлено позивачем у позові та вказано в розрахунку заборгованості (а.с. 8-9) станом на 23 червня 2020 року має заборгованість - 125220,82 грн., яка складається з наступного: 26702,23 грн. - заборгованість за кредитом; 26309,29 грн. - заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 65152,88 грн. - заборгованість за пенею; 7056,42 грн - штраф відповідно до п. 2.2. генеральної угоди. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Враховуючи, що відповідач за власною ініціативою звернувся до позивача із заявою для отримання кредиту/кредитної карти, підписав цю заяву, отримав на картковий рахунок кредитні кошти та кредитну карту, використовував надані кредитні кошти та частково погашав заборгованість за кредитом, суд вважає, що між сторонами у справі було укладено двосторонній кредитний договір у письмовій формі. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд виходить з того, що єдиний і останній рух коштів по рахунку з участю відповідача здійснено 24.10.2014 року у вигляді поповнення картки в терміналі самообслуговування в сумі 1500,00 грн. (а.с. 53, зворот) на банківську картку № [NUMBER] (строк дії до 04/16), про що не міг не знати позивач, а тому через місяць після припинення відповідачем оплати по кредитному договору, у позивача виникло право на звернення до суду за захистом свої порушених прав в частині невиконання відповідачем прийнятих на себе зобов`язань по кредитному договору. Доказів користування відповідачем кредитною карткою зі строком дії до 04/16 - позивачем суду не надано та такі в матеріалах справи відсутні. Отже, станом на дату звернення позивача до суду з позовом - сплив загальний строк позовної давності, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦПК України. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу» (п. 59 Постанови). Безпідставним є посилання позивача у відповіді на відзив на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судом не було встановлено, що вони були підписані [PERSON] , відповідно вони не є частиною укладеної Генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт б/н від 15.04.2014 року, укладеного між банком та [PERSON] . Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17. Також, як встановлено судом, між сторонами кредитного договору було погоджено графік погашення чергових платежів, відповідно до генеральної угоди дата останнього погашення заборгованості повинна бути не пізніше 30 квітня 2016 року. За таких обставин, суд вважає початком перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором - з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, а тому за відсутності платежів по рахунку, перебіг позовної давності почався з першої дати неповернення коштів після їх зняття, тобто 2014-2016 роки. Встановивши, що з 2016 року відповідач жодного разу не здійснювала погашення кредитної заборгованості, а з позовом до суду банк звернувся після 09 вересня 2020 року, суд приходить до висновку про пропуск позивачем позовної давності, про застосування якої заявлено представником відповідача у справі. Посилання позивача, про те, що перебіг позовної давності починається зі спливом останнього дня місяця дії картки, є безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин, оскільки у даній справі між сторонами кредитного договору було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що строк дії договору закінчується 30 квітня 2016 року. Таким чином доводи позивача, що строк позовної давності банком не пропущений є необґрунтованими. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню судом при ухваленні судового рішення. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що позивач, всупереч вимогам ч.3 ст. 12, ст. 81 ЦПК України, не довів за допомогою належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, з урахуванням положень статей 76-80 ЦПК України, зазначені ним обставини щодо правомірності нарахування та стягнення з відповідачки нарахованої заборгованості після свідомого пропущення банком строку позовної давності, тому в такому позову необхідно відмовити.

Outcome: dismissed