Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-06 00:00:00

01 вересня 2020 року Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі - позивач) звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - відповідач), в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 28 листопада 2006 року. Свої позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до вказаного договору відповідач отримав від позивача кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Станом на 30 червня 2020 року відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконав, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 376\~149 грн 30 коп., з яких 5\~344 грн 18 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита, 368\~805 грн 12 коп заборгованість за простроченими відсотками за період з 28.11.2006 по 30.06.2020 та 2\~000 грн 00 коп. пеня. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, просить стягнути з відповідача 130\~704 грн 36 коп., з яких 5\~344 грн 18 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита та 125 360 грн 18 коп заборгованість за простроченими відсотками за період з 28.11.2006 по 31.10.2018. Ухвалою суду від 10 вересня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 05 жовтня 2020 року. 05 жовтня 2020 року та 29 жовтня 2020 року розгляд справи було відкладено судом на 29 жовтня 2020 року та 07 грудня 2020 року відповідно. У судове засідання представник позивача не з`явився, при цьому подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі в якій зазначив, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка тричі не з`явилася в судові засідання, жодних заяв чи клопотань від неї не надходило. Враховуючи, що відповідачка про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, шляхом направлення судових повісток, а також те, що представник позивача не заперечує проти заочного вирішення справи, відповідачка відзив не подала, наявні всі умови, встановлені\~ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Суд ухвалив, здійснювати заочний розгляд справи. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, судом встановлено таке. 28 листопада 2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір б/н шляхом підписання сторонами анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у ПриватБанку (надалі Анкета-заява). Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана нею заява разом з запропонованими «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», складає між нею і Банком Договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Заява підписана [PERSON] містить зазначення базової місячної процентної ставки 3%, яка нараховується на залишок заборгованості, виходячи із розрахунку 360 днів на рік, тобто 36% на рік. Позивачем надано довідку, з якої вбачається, що [PERSON] було надано такі кредитні карти: - [NUMBER] з терміном дії - листопад 2009 року; - [NUMBER] та [NUMBER] з терміном дії - листопад 2013 року; - [NUMBER] з терміном дії - вересень 2015 року; - [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] з терміном дії - березень 2016 року. Згідно з наданим позивачем розрахунком, заборгованість [PERSON] за вказаним кредитним договором станом на 30 червня 2020 року становить 130\~704 грн 36 коп., з яких 5\~344 грн 18 коп. заборгованість за простроченим тілом кредита та 125 360 грн 18 коп заборгованість за простроченими відсотками за період з 28.11.2006 по 31.10.2018. Спір між сторонами виник з договірних правовідносин, які врегульовані нормами\~Цивільного кодексу України\~в частині позики та договору кредиту, а також регулюються загальними положеннями про договір та зобов`язання. За правилами\~ст. 207 ЦК України\~правочин вважається таки, що укладений в письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах телеграмах, якими обмінялись сторони. Відповідно до норм ст.ст.\~526,\~530,\~610, ч.1 ст.\~612 ЦК України\~зобов`язання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1\~ст.634 ЦК України\~договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Відповідно до\~ст. 1046 ЦК України\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч.1\~ст. 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ч.1\~ст. 1050 ЦК України\~якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу. Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша\~статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта\~статті 631 ЦК України). У цій справі сторони строк договору окремо не визначили, а погодили строк кредитування, який визначається строком дії кредитних карток, що видані на виконання договору - березень 2016 року включно. Матеріалами справи стверджується, що між сторонами був укладений кредитний договір, на виконання якого позичальником були отримані кошти у вигляді встановлення кредитного ліміту на\~\~платіжну картку, а відповідач користувався послугами банку. Суд зазначає, що позовні вимоги банку в частині стягнення 5\~344 грн 18 коп. заборгованості по фактично отриманих відповідачем в борг кредитних коштів, які не були повернуті та розрахунок заборгованості по якій відповідачем не спростований належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами, є обгрунтованими та підлягають задоволенню судом. Водночас, щодо позовних вимог про стягнення з відповідача 125 360 грн 18 коп заборгованості за простроченими відсотками за період з 28.11.2006 по 31.10.2018, то останні підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як було встановлено судом, відповідачка підписала лише анкету - заяву від 28.11.2006, яка містить анкетні дані позичальника, базову процентну ставкув розмірі 3,0 % щомісячно, тобто 36% річних, підпис позичальника, відповідальної особи банку. Витягом з Умов та Правил надання банківських послуг, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі, пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень того, що саме з цими Умовами ознайомився відповідач і з ними погодився, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг банку. Роздруківка із сайту позивача не є належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19) вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати і правила частини першої\~статті 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Акціонерним товариством Комерційний Банк «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин (28листопада 2006 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (01 вересня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг банку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана відповідачкою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальницею запропонованих їй умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої\~статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини 1\~статті 3 ЦК України. Тобто, дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша\~статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів»\~(далі - Закон № 1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої\~статті 1\~\~Закону № 1023-XII\~споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Такі висновки, відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17-ц (провадження № 14-131цс19), у постановах Верховного Суду від 14 серпня 2019 року у праві № 229/1953/16-ц (провадження № 61-32390св18), від 21 серпня 2019 року у справі № 643/5386/17-ц (провадження № 61-2699св18), від 16 серпня 2019 року у справі № 595/290/17-ц (провадження № 61-29972св18) тощо. Як вбачається з анкети-заяви від 28.11.2006 року базова процентна ставка за кредитним лімітом на момент підписання договору становить 36 % на рік тобто 3,0 % в місяць, тому наявні правові підстави для стягнення заборгованості за нарахованими відсотками за користування кредитом. Проте, із розрахунку заборгованості, наданого банком, вбачається, що розрахунок проведено за змінюваними процентними ставками, з якими відповідачка не була ознайомлена, доказів зворотнього позивачем суду не подано. Відповідно до розрахунку наданого банком під час укладення кредитного договору діяла процентна ставка за кредитом в розмірі 36% на рік, далі процентна ставка була зменшена з 01.01.2013 до 30%, а потім з 01.09.2014 збільшена до 34,80%, з 01.04.2015 до 43,20% на рік. Отже позивачем, всупереч положенням ст. 1056-1 ЦК України щодо заборони збільшення банком процентної ставки в односторонньому порядку, з 01.04.2015 нараховувались проценти у розмірі більшому, ніж було визначено умовами договору,. Щодо дотримання порядку зміни процентної ставки до 30,00% річних у період з 01.01.2013 до 31.08.2014 та до 34,80% річних у період з 01.09.2014 до 31.03.2015, то слід зазначити, що зменшення процентної ставки здійснено кредитором в односторонньому порядку правомірно. Крім того, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що проценти за користування кредитними коштами нараховувались відповідачці щомісяця, як під час строку кредитування, який закінчився у березні 2016 року (закінчення терміну дії карток [NUMBER] , [NUMBER] та [NUMBER] ), так і після нього - до 30.06.2020. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 28.03.2018 у справі №444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст.1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином припис абзацу 2 частини першої\~статті 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після закінчення строку кредитування, кредитор має право вимагати від позичальника, який прострочив виконання грошового зобов`язання повернення основної суми боргу за кредитним договором (позики та процентів), а також сплати грошової суми відповідно до\~ст. 625 цього Кодексу\~за весь час прострочення. За наведеного, суд дійшов висновку, що позивач має право вимагати повернення прострочених процентів за користування кредитом за період з 28.11.2006 (дати укладення договору) і по 31.03.2016 (останній день місяця терміну дії карток). Згідно з розрахунком заборгованості, наданим позивачем, розмір заборгованості за простроченими відсотками за період з 28.11.2006 по 31.03.2016 (в період дії базової відсоткової ставки 36%, 30% та 34,80%) складає 791 грн 81 коп. Оскільки доказів правомірності застосування процентної ставки у розмірі 43,20% банком не надано, розрахунок заборгованості за простроченими процентами за користування кредитом за період з 01.04.2015 по 31.03.2016 повинен проводитися із узгодженої сторонами базової процентної ставки не більше 36%. Кількість днів прострочення сплати заборгованості за кредитним договором згідно розрахунку позивача за період з 01.04.2015 по 31.03.2016 становить 395 днів (рядок 2 розрахунку). Заборгованість за простроченим тілом кредиту, що підлягає стягненню за вказаний період, становить 56 грн 71 коп. (рядок 5 розрахунку). Отже розмір заборгованості за простроченими процентами за період з 01.04.2015 по 31.03.2016 складає 22 грн 40 коп (56,71х36%/360х395) Таким чином заборгованість за простроченими відсотками становить 814 грн 21 коп. (791,81+22,40). Враховуючи викладене вище, позов підлягає до задоволення в частині стягнення заборгованості за простроченим тілом кредиту в сумі 5 344 грн 18 коп. та 814 грн 21 коп. заборгованості за простроченими відсотками, які не були сплачені відповідачкою та розрахунок заборгованості по якій нею не спростований належними, допустимими, достатніми та достовірними доказами. Оскільки позов підлягає задоволенню частково, відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України з відповідачки на користь позивача необхідно стягнути понесені ним судові витрати на сплату судового збору пропорційно до задоволеної частини позовних вимог у розмірі 99 грн 04 коп. (6\~158 грн 39 коп. х 2 102 грн. 00 коп. /130 704 грн 36 коп.).

Outcome: partial