Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-17 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до ЦЕНТРАЛЬНО-МІСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ (м. ДНІПРО) в якому просила зняти арешт з Ѕ частки нерухомого майна- квартири [ADDRESS] . Мотивуючи свою заяву тим, що вона є власником квартири [ADDRESS] . 16.02.2016 року державним виконавцем ЦЕНТРАЛЬНО-МІСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ (м. ДНІПРО) було накладено арешт на Ѕ вищевказаної квартири у зв`язку з тим , що не виконанні перебувало виконавче провадження з примусового виконання виконавчого листа № 200/17212/15-ц від 23.01.2015 року, виданого Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська про стягнення боргу в розмірі 18 423.03 грн. з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК». З її заробітної плати стягувалися кошти за виконавчим листом та станом на 04.03.2020 року в неї немає заборгованості перед банком. Звернувшись до ЦЕНТРАЛЬНО-МІСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ (м. ДНІПРО) про зняття арешту їй було відмовлено у зв`язку з тим, що виконавче провадження завершено та знищено. Зазначає, що як власник вона не може розпоряджатися своїм майном, накладення арешту всього їй належного майна є таким, що порушує її права, а тому вимушена звернутися до суду для усунення перешкод в реалізації її прав, як власника майна. Ухвалою Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 04 травня 2020 року позовну заяву передано до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області за підсудністю. 14 липня 2020 року Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області позовну заяву було прийнято до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи. Позивачка до судового засідання не з`явилась, подала до суду письмову заяву в якій позовні вимоги підтримала, просила задовольнити з підстав викладених в позові. Справу просила розглядати за її відсутності Представник відповідача до судового засідання не з`явився, про день, час та місце судового засідання повідомлялися належним чином. Надіслав клопотання про відсутність заперечень проти задоволення позову. Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлений належним чином про день, час та місце судового засідання, будь-яких пояснень, клопотань про відкладення розгляду справи на адресу суду від нього не надходило. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено , що Ѕ частина квартири [ADDRESS] належить на праві часткової власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом, виданого 19.09.2017 року ДЕРЖАВНИМ НОТАРІУСОМ ДРУГОЇ ДЕРЖАВНОЇ НОТАРІАЛЬНОЇ КОНТОРИ (а.с. 8). Відповідно до інформаційної довідки № 97772470 від 19.09.2017 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єктів право спільної часткової власності 1/2 на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с.10). Згідно довідки АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА КОМЕРЦІЙНИЙ БАНК «ПРИВАТБАНК» від 04.03.2020 року вбачається, що [PERSON] станом на 04.03.2020 року не має заборгованості перед АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (а.с.9). Позивачка [PERSON] зверталася до ЦЕНТРАЛЬНО-МІСЬКОГО ВІДДІЛУ ДЕРЖАВНОЇ ВИКОНАВЧОЇ СЛУЖБИ У МІСТІ КРИВОМУ РОЗІ ПІВДЕННО-СХІДНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ ЮСТИЦІЇ (м. ДНІПРО) щодо звільнення майна з бід арешту, однак їй було відмовлено у зв`язку з тим, що виконавче провадження перебувало на виконанні з 04.12.2015 року по 16.02.2016 року, яке було завершено на підставі вимог п. 2 ч. 1 ст. 47 ЗУ «Про виконавче провадження» та передано на зберігання до архів. Строк збереження переданих до архіву справ становить 3 роки, а отже виконавче провадження було знищено(а.с. 11). Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 41 Конституції України визначено: кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Приписами ч. 1 статті 319 ЦК України встановлено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому згідно положень статті 391 ЦК України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ч. 1 ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Одним із способів захисту права власності є гарантована статтею 391 цього Кодексу можливість власника вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Згідно із ст. 40 Закону України «Про виконавче провадження» арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення тільки у разі закінчення виконавчого провадження (крім офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав. За змістом ч. 2 ст. 50 ЗУ «Про виконавче провадження», у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу, який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Статтею 56 Закону України "Про виконавче провадження" визначено, що арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. У відповідності до ч. 5 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження», у випадках завершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. У той же час, позивачка [PERSON] , не може захистити іншим способом свої права, оскільки виконавче провадження є знищеними. Отже, спосіб який обрала позивачка шляхом зняття обтяження у вигляді арешту нерухомого майна передбачений законом (припинення дії, яка порушує право), у даному випадку є єдиним належним способом захисту таких прав та інтересів, як звернення з відповідним позовом до суду, оскільки внаслідок існування арештів, порушуються її права, як власника. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить із того, що положення пункту 1 статті 6 та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його прав і обов`язків цивільного характеру (п.36 рішення ЄСПЛ від 21.02.1975 року у справі «Голден проти Сполученого королівства») та кожен має право на ефективний засіб юридичного захисту (ст.13 Конвенції). Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий стороною на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпції щодо фактів. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004. Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документ, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Зважаючи на те, що виконавче провадження з примусового виконання виконавчого документа № 200/17212/15-ц від 23.01.2015 року про стягнення з [PERSON] грошових коштів у розмірі 18 423.03 грн. на користь ПАТ КБ «Приватбанк, знищено, станом на 04.03.2020 року позивачка заборгованості перед ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» не має, виконавче провадження № 200/17212/15-ц від 23.01.2015 року знищено, отже право власності позивачки на нерухоме майно, за відсутності відкритих виконавчих проваджень за вказаним виконавчим документом, порушується, а тому підлягає захисту судом шляхом задоволення позову.

Outcome: approved