Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-05 00:00:00

Позивач ТОВ "ОТП Факторинг Україна" звернувся до суду з позовом до відповідачів про звернення стягнення на заставне майно, мотивуючи свої вимоги тим, що 14.05.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ТОВ "ОТП Факторинг Україна", та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого Банк надав кредит відповідачу кредит в розмірі 76875, 00 доларів США із сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 5, 99 % річних та FIDR. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 14.05.2008 року між Банком та відповідачами [PERSON] та [PERSON], як поручителем, був укладений Договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] 29.06.2010 року між Банком та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк відступив, а Товариство прийняв право вимоги за кредитним договором. Банк після укладення Кредитного договору свої зобов'язання виконав в повному обсязі, кредит надав, але відповідачі свої зобов'язання належним чином не виконують, кредит та відсотки в повному обсязі не сплачують, у зв'язку з чим Товариство вимушено звернутися до суду з даним позовом, в якому просить суд звернути стягнення на підставі Договору іпотеки від 14.05.2008 року на іпотечне майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], [PERSON] на користь ТОВ "ОТП Факторинг Україна" шляхом проведення прилюдних торгів, встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; кошти, отримані від реалізації заставного майна, направити на погашення заборгованості в сумі 4295385, 68 грн. перед ТОВ "ОТП Факторинг Україна" за Кредитним договором від 14.05.2008 року, а також стягнути з відповідачів судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.12.2013 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 02.10.2017 року заочне рішення суду від 23.12.2013 року скасовано і справу призначено до розгляду у загальному позовному провадженні. 12.12.2017 року до суду надійшов зустрічний позов [PERSON] про припинення договору іпотеки. Вказаний позов мотивований тим, що у зв'язку із смертю [PERSON], який був основним боржником, відбулася заміна боржника в зобов'язанні, а спадкоємець несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. А тому позивачка за зустрічним позовом вважає, що договір іпотеки повинен бути визнаний припиненим, а тому просить суд визнати Договір іпотеки від 14.05.2008 року припиненим. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.12.2017 року зустрічну позовну заяву прийнято до розгляду одночасно з основним позовом. 16.04.2018 року до суду надійшов відзив представника позивача на зустрічний позов. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.09.2018 року провадження у справі за позовом ТОВ "ОТП Факторинг Україна" до [PERSON] про звернення стягнення на заставне майно у частині позовних вимог до [PERSON] закрито у зв'язку із смертю. У судове засідання представник позивача не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своєму листі просить розглядати справу в його відсутність. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника позивача. Представник відповідачки [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав зустрічний позов, а також заперечував проти задоволення основного позову з підстав, зазначених у зустрічному позові. Представник відповідача за зустрічним позовом - ПАТ "ОТП Банк" - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки не повідомив. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника відповідача, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "ОТП Факторинг Україна" не підлягають задоволенню, а зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 29.06.2010 року між ПАТ "ОТП Банк" та ТОВ "ОТП Факторинг Україна" був укладений Договір купівлі-продажу кредитного портфелю, відповідно до умов якого Банк відступив Товариству свої права вимоги заборгованості по кредитних договорах, укладених з боржниками, в тому числі і за кредитним договором, укладеним з [PERSON] 14.05.2008 року між ЗАТ "ОТП Банк", правонаступником якого є ПАТ "ОТП Банк", та відповідачем [PERSON] був укладений Кредитний договір № ML-005/099/2008, що складається з двох частин, які нероздільно пов"язані між собою, згідно з п. 1 ч. 1 Кредитного договору. Відповідно до умов вказаного Договору Банк надав кредит відповідачу в сумі 76875, 00 доларів США, зі сплатою плаваючої процентної ставки, що складається з фіксованого відсотка у розмірі 5, 99 % річних та FIDR (процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у Банку (позивачу) на строк в 366 днів, з виплатою процентів після закінчення строку дії депозитного договору). В залежності від зміни вартості кредитних ресурсів Банку ставка FIDR може змінюватись Банком (збільшуватись чи зменшуватись) в порядку, передбаченому Кредитним договором. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті Банку, а також у приміщенні Банку на інформативних стендах. Кредитні кошти надавались Банком шляхом перерахування кредитних коштів в повній сумі з кредитного рахунку на поточний рахунок позичальника, відкритий у Банку. В свою чергу позичальник зобов"язався прийняти, належним чином використати та повернути Банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені Кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов"язання, визначені Кредитним договором. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов?язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов?язується повернути кредит та сплатити проценти. Принцип повернення, строковості та платності означає, що кредит має бути поверненим позичальником банку у визначений у кредитному договорі строк з відповідною сплатою за його користування. В строки, передбачені Кредитним договором, позичальник зобов"язаний повернути кредит та сплатити відсотки в розмірі та на умовах, встановлених договором. За умовами Кредитного договору позичальник зобов"ячався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом, але порушує зобов"язання, викладені в п. 1.1, 1.5.1, 1.5.1.1 частини № 2 Кредитного договору. За порушенні строків повернення кредиту, відсотків за користування кредитом позичальник зобов"язаний сплатити Банку пеню в розмірі 1 % від суми несвоєчасно виконаних боргових зобов"язань за кожний день прострочки, що передбачено п. 4.1.1 частини № 2 Кредитного договору. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов?язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов?язання не допускається. Договір є обов"язковим для виконання сторонами, що передбачено ст.. 629 ЦК України. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Банк свої зобов"язання виконав в повному обсязі, надавши відповідачу [PERSON] кредит в розмірі 76875, 00 доларів США, а відповідач, в свою чергу, умови Договору не виконує, в результаті чого станом на 22.05.2013 року має заборгованість, а саме: - залишку заборгованості за кредитом у сумі 74312, 46 доларів США, що еквівалентно 593979, 49 грн.; - суми несплачених відсотків за користування кредитом в сумі 45410, 01 доларів США, що еквівалентно 362962, 21 грн.; - пені за прострочення виконання зобов"язань в розмірі 3338443, 98 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов"язання. Невиконання позичальником умов Кредитного договору на підставі п. 1.9.1 Кредитного договору дає право Банку достроково вимагати виконання боргових зобов"язань за кредитом у позичальника. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов?язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Як встановлено при розгляді справи, в забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 14.05.2008 року між Банком та відповідачкою [PERSON], яка є поручителем, був укладений Договір іпотеки (майнової поруки). Згідно із ч. 1 ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов"язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов"язання боржником. Відповідно до ст. 554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором. За умовами Договору іпотеки, а саме п. 1.1, для забезпечення повного і своєчасного виконання Боржником боргових зобов"язань іпотеко давці надають іпотеко держателю в іпотеку нерухоме майно, а саме: двокімнатну квартиру, загальною площею 54, 90 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до умов Договору іпотеки (п. 2.1) іпотека за Договором забезпечує вимоги іпотеко держателя щодо сплати боржником кожного і всіх його платіжних зобов"язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановленому в кредитному договорі, з усіма змінами і доповненнями до нього, укладеними протягом терміну його дії. Згідно із ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотека - це вид забезпечення виконання зобов"язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов"язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною 1 статті 7 Закону передбачено, що за рахунок предмета іпотеки Іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов"язанням у повному обсязі або в частині, встановленим іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов"язання. Також відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону майновий поручитель несе відповідальність за невиконання боржником основного зобов"язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. Статтею 33 Закону передбачено, що в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов"язання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов"язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ч. 3.1 ст. 3 Договору іпотеки предмет іпотеки належить іпотекодавцям на праві приватної власності. Як вбачається з письмових матеріалів справи, відповідач [PERSON] [INFO] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про іпотеку" іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотеко держатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із ч. 5 ст. 3 Закону іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або від закінчення строку дії іпотечного договору. Статтею 608 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється смертю божник, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконано іншою особою. У випадку смерті боржника за кредитним договором його права і обов'язки за цим договором переходять до спадкоємців, які зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Вимоги кредитора вони зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі (п. 5 ст. 1219, ст. 1282 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 523 ЦК України порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Таким чином, у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника у зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Зважаючи на викладені вище вимоги закону, суд вважає, що смерть позичальника привела до заміни боржника у зобов'язанні. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 523 ЦК України визначено, що порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником. Як зазначив Верховний суд України в узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, від 07.10.2010 року, у разі смерті боржника за основним зобов'язанням, яке забезпечене договором поруки, за наявності правонаступника, який прийняв спадщину, необхідна згода поручителя відповідати за нового боржника, якщо договір поруки не містить як умову згоду поручителя відповідати за виконання зобов'язання перед будь-яким новим боржником у випадку переводу боргу за основним зобов'язанням. Відповідно до ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Статтею 608 ЦК України визначено, що зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою. Згідно із ст. 12 Закону України "Про іпотеку" у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотеко держатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог ст. 572 ЦК України в силу застави кредитор має право у разі невиконання боржником зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна. Іпотека є застава нерухомого майна (ч. 1 ст. 575 ЦК України). Право застави припиняється у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою (ч. 1 ст. 593 ЦК України). Статтею 28 Закону України "Про заставу" передбачено, що застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов'язання. Відповідно до ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Отже, дія кредитного договору, відповідно до вимог діючого законодавства України, припинена після смерті позичальника [INFO], оскільки кредитор не має права нараховувати після такої події ніяких платежів, зокрема, відсотків, пені, штрафів тощо. Таким чином, позивач за основним позовом втратив право на звернення до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки до майнового поручителя. Крім того, згідно із ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення Конституції України та Конвенції мають вищу юридичну силу (ст. 8, 9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема, ст. 16 ЦК України, але який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Відповідно до вимог ст. 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Статтею 523 ЦК України передбачено, що порука або застава, встановлена іншою особою, припиняється після заміни боржника, якщо поручитель або заставодавець не погодився забезпечувати виконання зобов'язання новим боржником, а згідно із ст. 607 ЦК України зобов'язання припиняється неможливістю його виконання у зв'язку з обставиною, за яку жодна із сторін не відповідає. Згідно із роз'ясненнями, викладеними у п. 32 постанови ВССУ від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин", при вирішенні спорів щодо виконання зобов'язань за кредитним договором у випадку смерті боржника/позичальника за наявності поручителя чи спадкоємців суди мають враховувати таке. З урахуванням положення статті 1282 ЦК спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов'язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов'язання фактично не пов'язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Поручитель приймає на себе зобов'язання відповідати за виконання кредитного договору за боржника (статті 553-554 ЦК), а також за будь-якого боржника в разі переводу боргу чи смерті боржника, якщо таке зазначено у договорі поруки. Таким чином, на поручителів може бути покладено відповідальність за порушення боржником обов'язку щодо виконання зобов'язання за кредитним договором у випадку смерті позичальника лише за наявності у позичальника правонаступника, який прийняв спадщину, та згоди поручителя відповідати за будь-якого нового боржника, зафіксованого, у тому числі у договорі поруки. Аналогічна правова позиція викладена і у постанові Верховного суду України у справі № 6-18цс 13, відповідно до якої у разі смерті боржника за кредитним договором за наявності спадкоємців відбувається заміна боржника в зобов'язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем за основним позовом не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для звернення стягнення на предмет іпотеки, при цьому є абсолютно доведеними зустрічні позовні вимоги [PERSON] щодо визнання договору іпотеки припиненим. Зважаючи на викладене вище та вимоги діючого законодавства, суд приходить до висновку про задоволення зустрічних позовних вимог у повному обсязі, а також про відмову у задоволенні основного позову з підстав, зазначених вище. На підставі викладеного,

Outcome: approved