Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-05 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором. Позовні вимоги мотивує тим, що 25.07.2008 року між банком та відповідачем був укладений кредитний договір б\\н, за яким останній отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту у розмірі 5000,00 гривень зі сплатою 22,8% річних за користування кредитом. У зв'язку з неналежним виконанням відповідачем умов договору у останнього перед банком виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2014 року становить 13066,82 грн, з яких: 5233,54 грн - заборгованість за кредитом; 5334,86 грн - заборгованість по процентам за користування кредитом; 1400,00 грн - заборгованості з комісії за користування кредитом; 500,00 грн - штрафу (фіксована частина); 598,42 грн - штрафу (процентна складова). З огляду на зазначене позивач просив позов задовольнити та стягнути на його користь з відповідача вказану заборгованість та суму судових витрат в розмірі 243,60 грн. В судове засідання представник позивача - Щирий А.М. не з»явився, надавши заяву в якій просив справу розглянути без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. З заяви представника позивача також вбачається, що останній не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Суд вважав за можливе розглянути справу у відсутності представника позивача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином був повідомлений, шляхом опублікування оголошення про виклик відповідача в газеті «Урядовий кур»єр» від 31 січня 2015 року (а.с.32-33). Відповідно до ч.1 ст.224 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв'язку з викладеним, враховуючи заяву представника позивача, який не заперечував проти розгляду справи у відсутність відповідача, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність відповідача по матеріалам, які є в наявності в справі і постановити заочне рішення, направивши за місцем мешкання відповідача копію рішення суду для відома. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Судом встановлено, що позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н, який укладений між сторонами саме 25.07.2008 року. Але, в ході судового розгляду судом встановлено, що доказів, які б достовірно доводили, що між сторонами дійсно 25.07.2008 року був укладений кредитний договір, за яким відповідач має заборгованість, яка підлягає стягненню в судовому порядку, суду не надано. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В якості доказів укладення 25.07.2008 року кредитного договору позивач надав суду заяву [PERSON], умови та правила надання банківських послуг та довідку про встановлення лімітів. З вказаної заяви [PERSON] вбачається, що вона підписана ним 25.07.2008 року. Згідно цієї заяви також вбачається, що останній виявив бажання отримати кредитну карту «Універсальна». В заяві від 25.07.2008 року, відповідач зазначив про свою згоду з тим, що вказана заява разом з Пам»яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг та Тарифами банка складають договір, укладений між ним і банком про надання банківських послуг. Відповідно до п.3.1. Умов та Правил надання банківських послуг, які маються в матеріалах справи, для надання послуг Банк видає Клієнту Карту, її вид визначений в Заяві та в Пам»ятці Клієнта, підписанням якого Клієнт та Банк укладають Договір про надання банківських послуг. Датою укладення Договору є дата відкриття рахунку, яка вказана в розділі «Відмітки Банку» Заяви. З заяви [PERSON] від 25.07.2008 року вбачається, що останньому був відкритий рахунок 04.07.2008 року. Таким чином, з вказаної заяви вбачається, що договір між Банком і [PERSON] за заявою від 25.07.2008 року був укладений саме 04.07.2008 року. Крім того, в заяві [PERSON] від 25.07.2008 року зазначено, що останній кредитну карту отримав 28.07.2008 року за № [NUMBER]. Надана ж суду довідка від 03.02.2014 року про встановлення лімітів на кредитну карту «Універсальна», яка була видана [PERSON], свідчить про те, що останньому була видана кредитна карта 04.07.2008 року під № [NUMBER], який є відмінним від номеру карти, що була видана [PERSON], який зазначений в заяві від 25.07.2008 року. Крім того з позовної заяви позивача вбачається, що відповідачу був наданий кредит у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до п.3.2 Умов та правил надання банківських послуг вбачається, що клієнт дав свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт дає право Банку в будь-який час змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Доказів, які б свідчили про те, який розмір кредитного ліміту був встановлений [PERSON] за кредитним договором від 04.07.2008 року (кредитна картка № [NUMBER]) суду надано не було. З довідки позивача від 03.02.2014 року про встановлення лімітів на кредитну карту «Універсальна», вбачається, що ліміт в розмірі 5000,00 гривень банком, на вказану в довідці картку № [NUMBER], не встановлювався. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що [PERSON] було укладено з банком декілька кредитних договорів. Розрахунок заборгованості, який мається в матеріалах справи свідчить про те, що вказаний розрахунок зроблений за договором б\\н від 25.07.2008 року, який укладено між банком та [PERSON]. Будь-яких доказів, які в силу ст.ст.10, 11, 60 ЦПК України повинен був надати позивач, і які б свідчили про те, що у відповідача існує заборгованість за кредитним договором від 04.07.2008 року (за кредитною карткою № [NUMBER]) матеріали справи не містять. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача задоволенню не підлягають, так як не підтверджуються належними доказами.

Outcome: dismissed