Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог просив визнати кредитний договір №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р., укладений між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ним припиненим з 18.11.2014 р.; визнати неправомірними дії ПАТ "Альфа-Банк" щодо витребування повернення кредиту у позасудовому порядку та звернення стягнення на предмет іпотеки. В обґрунтування позову вказав, що 01.11.2007 р. між АКБ "ТАС-Комерцбанк" та ним був підписаний кредитний договір №2102/1107/71-068, за умовами якого банк надав йому кредитні кошти у розмірі 47100,00 доларів США, зі сплатою 11,90% річних за користування кредитом на строк з 01.11.2007 року до 01.11.2032 року. В цей же день, між сторонами було підписано іпотечний договір. 18.10.2014 р. ПАТ "Альфа-Банк" направив йому вимогу про дострокове повернення кредиту за кредитним договором №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р. в сумі 36175,39 доларів США. В подальшому (04.11.2014 р.), ПАТ "Альфа-Банк" звернувся до суду з позовом про стягнення всієї кредитної заборгованості: за кредитом - 34854,00 доларів США, за відсотками 1260,72 доларів США, пені 60,67 доларів США, (всього в сумі 36175,39 доларів США), що разом за офіційним курсом НБУ складає 468660,06 грн. станом на 01.10.2014 р. 26.01.2015 р. Суворовським районним судом м. Херсона у справі №668/15243/14-ц прийнято рішення про задоволення позовних вимог банку. 30.01.2019 р. він отримав від ПАТ "Альфа-Банк" повідомлення від 22.01.2019 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, з якого дізнався, що банк вимагає сплатити визначену банком станом на 23.01.2019 р. суму в розмірі 75844,99 доларів США, що по курсу НБУ станом на 23.01.2019 р. складає 2115759,55 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 34854,00 доларів США, за відсотками 19406,74 доларів США, пені 21584,25 доларів США. Вказує, що банк з 18.10.2014 р. по 23.01.2019 р. продовжує нараховувати проценти та пеню, в результаті чого заборгованість за процентами збільшилася на 18146,02 доларів США, розмір пені збільшився на 21523,58 доларів США. Зазначає, що дії банку свідчать про порушення та невизнання положень чинного законодавства, внаслідок чого банк незаконно вимагає сплати боргу за кредитом, збільшеного на 39669,60 доларів США. Зазначає, що ПАТ "Альфа-Банк" реалізував право на дострокову вимогу про повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, передбачене ч. 2 ст. 1050 ЦК України шляхом направлення письмової вимоги про дострокове повернення кредиту, направивши на його адресу 20.10.2014р. вказану вимогу. Після направлення письмового повідомлення з вимогою про дострокове погашення всієї заборгованості та після звернення до суду з вимогою про повернення всієї суми кредиту, кредитний договір припинив свою дію, а банк втратив можливість нарахування та стягнення відсотків за кредитним договором. Ухвалою судді Херсонського міського суду Херсонської області Дорошинської В.Е. від 11.02.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 11.02.2019 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.03.2019 року розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. 22.03.2019 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву, у якому вказав, що 01.11.2007 року [PERSON] уклав з АКБ "ТАС-Комерцбанк" кредитний договір №2102/1107/71-068 та за ним на підставі заяви на видачу готівки №и601 від 01.11.2007 кредит у сумі 47100,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов`язань, що випливають з основного кредитного договору, 01.11.2007 р. АКБ "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] укладено договір поруки №2102/1 107/71-068-Р-1, відповідно до умов якого остання, як поручитель, поручається за виконання обов`язків, що виникли на підставі основного договору або можуть виникнути на підставі нього у майбутньому 25.05.2012 р. правонаступник АКБ "ТАС-Комерцбанк" - ПАТ "Сведбанк" уклав з ПАТ "Дельта банк" договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитними договорами, в тому числі згідно додатками до вказаних договорів купівлі-продажу прав вимоги і за кредитним договором №2102/1107/71-068. В подальшому, 15.06.2012 року ПАТ "Дельта Банк" уклав з ПАТ "Альфа-Банк" договір купівлі-продажу прав вимоги за тим же кредитним договором. таким чином, 15.06.2012 р. відбулося відступлення права вимоги за кредитним договором №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р. ПАТ "Альфа-Банк". Оскільки ані основний боржник, ані поручитель не виконували взяті на себе зобов`язання, ПАТ "Альфа-Банк" звернувся із позовною заявою про стягнення заборгованості. Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2015 р., яке набрало законної сили після ухвали Апеляційного суду Херсонської області від 30.09.2015 р., було стягнуто із порушників за кредитним договором заборгованість 34854,00 доларів США, що за курсом НБУ на 01.10.2014 року складає 451541,17 грн., за відсотками 1260,72 дол. США, що за курсом НБУ на дату розрахунку складає 16332,90 грн. Вказує, що договір споживчого кредиту укладено ще 01.11.2007 р., при цьому, як зазначає позивач, про те, що його права нібито було порушено, позивач знав з 2015 року, хоча звернувся до суду із позовною заявою тільки на початку 2019 року. Наголошував, що зобов`язання не припинено, договір не розірвано. Просив застосувати строк позовної давності. 29.03.2019 року позивачем подано відповідь на відзив, у якій просив відхилити заперечення проти позову, викладені ПАТ "Альфа-Банк" у відзиві від 18.03.2019 р., задовольнити його позовні вимоги. Щодо строку позовної давності вказав, що про порушення його прав щодо незаконного нарахування процентів та пені після припинення дії кредитного договору дізнався 30.01.2019 р. зі змісту повідомлення ПАТ "Альфа-Банк" від 22.01.2019 р. про звернення стягнення на предмет іпотеки в позасудовому порядку, а тому ним не пропущено строки на звернення до суду. Постановою Херсонського апеляційного суду від 25.04.2019 року ухвалу Херсонського міського суду Херсонської області від 11.02.2019 року залишено без змін. 03.10.2019 року позивачем подано заяву про збільшення позовних вимог. Відповідно до розпорядження керівника апарату Херсонського міського суду Херсонської області від 30.03.2020 року у зв`язку з тим, що суддя Дорошинська В.Е. не може продовжувати розгляд справи, через відсторонення від здійснення правосуддя, відповідно до п.2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду призначено повторний автоматизований розподіл судової справи №766/2667/19. Згідно з протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.03.2020 р., головуючим у справі визначена суддя Ус О.В. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 03.04.2020 року справу прийнято до провадження судді Ус О.В. та призначено підготовче засідання. Ухвалою Херсонського міського суду Херсонської області від 07.10.2020 року закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду за суттю. 09.10.2020 року представником відповідача подано додаткові пояснення у справі. В судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали в повному обсязі та дали пояснення, аналогічні викладеним у заявах позивача по суті справи. Представник відповідача позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити з підстав викладених у заявах банка по суті справи. 17.02.2021 року судом поновлено розгляд справи за суттю для з`ясування додаткових обставин, що стосуються дати зміни кредитування та продовження нарахувань. Представник відповідача в судове засідання 04.03.2021 р. не прибув, подав письмові судові дебати. 04.03.2021 р. ухвалою суду відмовлено у призначенні судової економічної експертизи. Представник позивача та позивач пояснили, що з питань за якими суд відновив стадію з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, можуть лише сказати, що вимога була отримана 27.10.2014 р., але документальних підтверджень вони не мають, а пеня у повідомленні від 2019 р. на їх думку зазначена саме як штрафна санкція за невиконання кредитного договору. Також просили звернути увагу на їх письмові пояснення та, обрати при необхідності, ефективний спосіб захисту прав позивача. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні ним правовідносини. 01.11.2007 року між Акціонерним комерційний банком "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №2102/1107/71-068, за умовами якого позичальник отримав грошові кошти у розмірі 47100,00 грн., на строк з 01.11.2007 р. по 01.11.2032 року включно, зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 11,90% річних за весь строк фактичного користування кредитом. За п. 1.4 кредитного договору, кредитні кошти призначені для здійснення позичальником розрахунків по договору купівлі-продажу між позичальником та [PERSON] з метою придбання двокімнатної квартири [ADDRESS] (арк. справи 24). 01.11.2007 року між Акціонерним комерційний банком "ТАС-Комерцбанк" та [PERSON] укладено іпотечний договір, за умовами якого забезпечується належне виконання іпотекодавцем вимог іпотекодержателя, що випливають з кредитного договору №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р. Договр посвідчено приватним нотаріусом Херсонського міського нотаріального округу Новіковою Л.В., зареєстрований у реєстрі за №31133 (арк. справи 25-27). 18.10.2014 року за вих. №94280-102-б/б АТ "Альфа-Банк" надіслано на адресу [PERSON] та поручителя [PERSON] вимогу про дострокове повернення кредиту, у якій вказав, що станом на 01.10.2014 року загальна сума заборгованості за кредитним договором №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 р. становить 36175,39 дол США. Банк вимагав від позичальника у строк протягом 30 календарних днів з моменту надіслання вимоги, достроково повернути кредит, сплатити нараховані проценти за користування кредитом і нараховані штрафні санкції Додатково зазначено, що у разі невиконання цієї вимоги, банк розпочне звернення стягнення на предмет застави відповідно до Закону України "Про заставу" шляхом подачі до суду позову про звернення стягнення на заставне майно. За відсутності можливості виплачувати кредит, у якості альтернативи, запропоновано добровільно передати предмет застави банку для подальшої реалізації, при цьому буде звільнений від сплати нарахованих штрафних санкцій або вирішити питання реструктуризації заборгованості (арк. справи 9-10). Рішенням Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2015 року позов Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено, стягнуто з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ "Альфа-Банк" 468660,06 грн. заборгованості, яка виникла станом на 01.10.2014 року за кредитним договором №2102/1107/71-068 від 01.11.2007 року та яка складається з заборгованості: за кредитом 451541,17 грн., процентів за користування кредитом 16332,90 грн., пені за прострочення 785,99 грн. Стягнуто по 1827,00 грн. з кожного у відшкодування судового збору (арк. справи 18). Ухвалою Апеляційного суду Херсонської області від 30.09.2015 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2015 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справи від 23.03.2016 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, рішення Суворовського районного суду м. Херсона від 26.01.2015 року та ухвалу Апеляційного суду Херсонської області від 30.09.2015 року залишено без змін. Заочним рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року в задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Омега Банк", Публічного акціонерного товариства "Дельта банк", Публічного акціонерного товариства "Альфа-Банк", третя особа: Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу договорами факторингу та визнання правочинів недійсними відмовлено в повному обсязі. Ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 21.09.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] відхилено, а заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 06.02.2019 року касаційну скаргу [PERSON] відхилено, заочне рішення Шевченківського районного суду м. Києва від 13.04.2017 року та Апеляційного суду міста Києва від 21.09.2017 року залишено без змін. Постановою державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 23.09.2016 року відкрито виконавче провадження №52311639 з виконання виконавчого листа №668/15243/14 виданого 15.08.2016 р. Херсонським міським судом Херсонської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк" боргу в розмірі 1827,00 грн. (арк. справи 19). Постановою старшого державного виконавця Суворовського районного відділу державної виконавчої служби міста Херсон Головного територіального управління юстиції у Херсонській області від 11.11.2016р. в межах виконавчого провадження №52311576, з виконання виконавчого листа №668/15243/14 виданого 15.08.2016 р. Херсонським міським судом Херсонської області про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк" боргу в розмірі 468660,06 грн. накладено арешт на все майно в межах суми боргу, що належить [PERSON] (арк. справи 20). 22.01.2019 року за вих. №К/И/УСБ/Б/1 АТ "Альфа-банк" на адресу [PERSON] надіслано повідомлення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору та анулювання залишку заборгованості ща осносним зобов`язанням, у якому вимагали сплатити борг за кредитним договором, розмір якого станом на 23.01.2019 року складає 75844,99 доларів США, що по курсу НБУ на 23.01.2019 року складає 2115759,55 грн., з яких за кредитом 34854,00 доларів США, курс НБУ на 23.01.2019 р.: 972281,53 грн.; по відсотках 19406,74 доларів США, по курсу НБУ на 23.01.2019 р.: 541367,28 грн.; по пені 21584,25 доларів США, по курсу НБУ на 23.01.2019 р. 602110,74 грн. Попереджено, що в разі невиконання протягом тридцятиденного строку вимоги, банк має намір звернення стягнення на предмет іпотеки в порядку передбаченому ст. 37 Закону України "Про іпотеку". Також повідомлено, що у випадку задоволення вимог іпотекодержателя в порядку ст. 37 Закону України "Про іпотеку", буде прощено (анульовано) залишок непогашеної заборгованості за кредитним договором, у зв`язку з чим він буде зобов`язаний сплатити 18% податку на доходи фізичних осіб та 1,5 % військового збору з доходу у вигляді основної суми боргу, анульованого кредитом (арк. справи 8). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною 2 ст.1050 ЦК України встановлено, що якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст.1048 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. В Постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Сторона позивача вважає, що направленням вимоги № 94280-102-б/б від 18.10.2014 р. припинив свою дію, а оскільки відповідач подовжує нараховувати проценти, пеню за кредитним договором, що підтверджується повідомленням № К/И/УСБ/Б/1 від 22.01.2019 р., то відповідач не визнає того, що договір є припиненим, внаслідок чого просить це визнати в судовому порядку. З доводами позивача в цій частині суд не погоджується, оскільки вимога про дострокове повернення кредиту не припиняє дію кредитного договору, а змінює строк кредитування. Тобто, вимогою від 18.10.2014 р. банк змінив строк кредитування. Іншими словами, вимога сплати всієї суми позики, яка залишилася несплаченою, змінює умови договору кредиту та вважаються такими, що настали всі строки платежу та позичальник зобов`язаний повернути усю суму основного боргу, відсотків та пені, що утворилася на час зміни кредитного договору. Згідно наданих суду документів, вимога від 18.10.2014 р. відправлена позивачеві 20.10.2014 р., відомості про дату отримання вимоги суду не надані. За п.3.10 Кредитного договору датою, з якої починається відлік тридцяти денного строку для виконання вимоги починається з дати, яка зазначена на квитанції про відправлення листа або з дати вручення. Таким чином, кредитний договір щодо строку повернення кредиту вважається зміненим, виходчі зі змісту ст. 1048 ЦК України з 20.10.2014 р., а строк дострокового повернення кредиту сплив за 3.10 кредитного договору 20.11.2014 р. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 частини першої\~статті 3 ЦК України) й дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до частини третьої\~статті 13 ЦК України\~не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах З конструкції частини третьої\~статті 13 ЦК України\~випливає, що дії особи, які полягають у реалізації такою особою свого права, однак вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, є формою зловживання правом. Відповідно до частини першої\~статті 598 ЦК України\~зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.\~Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина перша\~статті 599 ЦК України). Отже, у зв`язку із виникненням у позивача перед відповідачем заборгованості по кредитному договору\~№ 21020/1107/71-068 від 31 серпня 2007 року, останній скористався своїм правом на дострокове стягнення суми боргу по даному кредитному договору (тіла кредиту, відсотків та сум пені), шляхом надіслання відповідної вимоги від 18.10.2014 р., а в подальшому, шляхом пред`явлення позову до суду, але станом на час розгляду цієї справи судове рішення не виконано, докази протилежного суду не надані. Таким чином, оскільки позивачем не виконані зобов`язання за кредитними договором №21020/1107/71-068 від 01.11.2007 року, відповідні кредитно-зобов`язальні правовідносини між сторонами не припинені. Суд констатує, що положення кредитного договору, на які посилається позивач, не містять вказівки на припинення зобов`язання та/або самого кредитного договору. Обставин, які б свідчили про припинення кредитного договору, визначених законом, судом також встановлено не було, оскільки зобов`язання за цим договором не виконані. У частині першій\~статті 81 ЦПК України\~передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. За таких обставин, суди дійшов висновку про відмову в задоволенні позову в частині визнання кредитного договору припиненим. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, оскільки зобов`язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей\~526,\~599 ЦК України. Після закінчення строку дії кредитного договору кредитор має право на отримання сум, передбачених частиною другою\~статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним. В даному випадку кредитор на власний розсуд змінив умови основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом, а також неустойки.\~Отже, строк кредитування відповідача є таким, що закінчився, як і його право законно користуватися позиченими коштами, а тому вимога банку про стягнення поточних грошових вимог, а саме процентів за користування кредитом, нарахованих поза межами строку кредитування не відповідає вимогам закону. В охоронних/спірних правовідносинах права та інтереси кредитора мають бути забезпечені частиною другою\~статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Таким чином, повідомлення відповідача від 22.01.2019 р. в частині сплати 75844,99 доларів США, з яких є борг по кредиту, відсоткам та пені не відповідає вищевказаним нормам, відповідач має право вимагати лише суми, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України, якщо зобов`язання залишається невиконаним. Приймаючи до уваги вищевказані фактичні обставини справи, у контексті з доводами та запереченнями учасників судового процесу, суд виходить з того, що згідно зі\~статтею 2 Цивільного процесуального кодексу України\~завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів дається у\~ст. 16 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~ст. 20 Цивільного кодексу України\~\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст.\~12\~та частини першої ст.\~81 Цивільного процесуального кодексу України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Надаючи правову оцінку належності обраних позивачем способів захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція). У §145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі "Chahal v. the United Kingdom" (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. Статтею 13 Конвенції гарантується доступність на національному рівні засобу захисту, здатного втілити в життя сутність прав та свобод за Конвенцією, у якому б вигляді вони не забезпечувались у національній правовій системі. Таким чином, норми національного правового засобу мають стосуватися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування, хоча держави-учасниці мають певну свободу розсуду щодо способу, у який вони виконують свої зобов`язання за цим положенням Конвенції. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається статтею 13, має бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (§ 75 рішення ЄСПЛ у справі "Афанасьєв проти України" від 05 квітня 2005 року (заява № 38722/02)). Іншими словами, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Разом з цим, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Оскільки положення\~Конституції України\~та Конвенції мають вищу юридичну силу (статті\~8,\~9 Конституції України), а обмеження матеріального права суперечать цим положенням, порушення цивільного права чи цивільного інтересу підлягають судовому захисту і у спосіб, відповідно до викладеної у позові вимоги, який не суперечить закону. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі №905/2260/17 вказано, що «як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав». Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (стаття 3 ЦПК України). Згідно\~статті 16 ЦК України\~захист цивільних прав та інтересів здійснюється у встановленому порядку судом шляхом: визнання цих прав; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусового виконання обов`язку в натурі; зміни правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Відповідно до частини першої та другої\~статті 14 Цивільного кодексу України\~цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Особа не може бути примушена до дій, вчинення яких не є обов`язковим для неї. У постанові від 10 жовтня 2019 року в справі № 320/8618/15-ц (провадження № 61-4393сво18) Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду зробив такі висновки: "Критерії правомірності примусу суб`єкта цивільного права до певних дій (бездіяльності) пов`язуються з тим, що відповідні дії (бездіяльність) мають бути обов`язковими для такого суб`єкта. Тлумачення статей 14, 16 ЦК України дозволяє зробити висновок, що не є ефективним способом захисту визнання неправомірними дій в частині не зарахування сплати, зобов`язання зарахувати перераховані щомісячні платежі, скасування та списання безнадійної заборгованості, зобов`язання скасувати суму пені, заборона здійснювати подальше нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, зобов`язання вчинити дії із скасування нарахування відсотків за користування кредитом та штрафних санкцій, зобов`язання скасувати незаконно нараховані штрафні санкції за несвоєчасну здійснену оплату, оскільки не передбачають відповідного обов`язку іншого суб`єкта цивільного правовідношення та не забезпечують відновлення прав особи, що заявляє такі вимоги. Нарахування позивачу відсотків та інших нарахувань банківською установою є лише попередньою фіксацією факту порушення цивільно-правових зобов`язань, яка безпосередньо не впливає на права позивача. Відповідний розрахунок може бути письмовим доказом, який у разі виникнення спору між сторонами повинен оцінюватися судом відповідно до вимог процесуального законодавства. За таких обставин вимоги щодо визнання неправомірними дій банку щодо витребування кредиту в досудовому порядку не підлягають задоволенню в силу вищенаведених висновків суду, а також з огляду на те, що згадані - не можуть вважатися ефективними матеріально - правовими способами захисту порушеного права, оскільки не відновлюють його і жодним чином не призведуть до нівелювання негативних наслідків для позивача внаслідок допущених банком порушень. Вищевказаний висновок суд узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка наведена у постанові від 29 січня 2020 року по справі №669/534/15-ц. Поряд з цим, допущені банківською установою вищевказані порушення є підставою для визнання припиненими зобов`язань зі сплати процентів та пені, що нараховуються після 20.10.2014 р. саме за умовами кредитного договору, і такий спосіб захисту порушеного права слід визнати ефективним та достатнім для відновлення прав суб`єкта кредитних правовідносин ( [PERSON] ) та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною (АТ "Альфа-Банк"). У такий спосіб буде практично реалізована мета, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, і він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Доводи відповідача щодо пропущення строку звернення до суду є неприйнятними, оскільки про порушення своїх прав та продовження нарахування процентів та пені за кредитним договором позивач дізнався з повідомлення від 22.01.2019 р. За приписами ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, оскільки позивач звільнений від його сплати. Про наявність інших судових витрат сторонами не заявлено. Заходи забезпечення позову судом не застосовувалися. Підстави для негайного виконання рішення відсутні. Рішення в повному обсязі складене 04 березня 2021 року. На підставі ст. 2, 4, 5, 11, 81, 82, 141, 258, 264-265, 353-355 ЦПК України, суд

Outcome: partial