Jurisdiction: civil
Date: 2015-08-26 00:00:00

У липні 2015 року позивач звернувся до Публічного акціонерного товариства "Азовзагальмаш" (далі ПАТ "Азовзагальмаш") з позовом про стягнення середнього заробітку за затримку проведення розрахунку при звільненні, моральної шкоди та витрат на правову допомогу. В обґрунтування позову зазначив, що він перебував у трудових відносинах з відповідачем та звільнився з ПАТ «Азовзагальмаш», за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. При звільненні відповідачем не було сплачено заробітну плату. Заборгованість по заробітній платі ПАТ «Азовзагальмаш» сплатив лише 14.07.2015 року. У зв'язку з порушенням трудових прав, позивач змушений звернутися до суду за їх захистом. Просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати при звільненні за період з 10.02.2015 року по 13.07.2015 року у розмірі 5434,20 грн., моральну шкоду у розмірі 1000 грн. та витрати на правову допомогу в розмірі 292,32 грн. Позивач у судове засідання не з'явився, надав суду заяву, згідно якої просив розглянути справу у його відсутність, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «Азовзагальмаш» до судового засідання не з'явився, про дату час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав заперечення, у якому позовні вимоги не визнав, зазначивши, що 14.07.2015 року з позивачем проведений повний розрахунок. Розмір середньоденної заробітної плати складає 35,40 грн. Позивач був звільнений з підприємства 09.02.2015 року та згідно табелю обліку робочого часу в день звільнення не працював, з письмовою вимогою про виплату йому заборгованості із заробітної плати не звертався, тому відповідач вважає, що правові підстави для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку відсутні. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу, то позивачем не надано належних доказів в підтвердження вказаних вимог. Просив у задоволенні позовних вимог відмовити. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач перебував у трудових відносинах із ПАТ "Азовзагальмаш" та звільнився 09.02.2015 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, про що свідчать записи в трудовій книжці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується робітникам регулярно в робочі дні в строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погоджені з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість по заробітній платі звільненого працівника ПАТ "Азовзагальмаш" [PERSON] відсутня, оскільки була виплачена 14.07.2015 року, що не заперечується сторонами у справі. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі не проведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Позивачем заявлено позовні вимоги щодо стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2015 року по 13.07.2015 року. З матеріалів справи вбачається, що позивач в день звільнення не працював, про що свідчить табель обліку робочого часу, наданий відповідачем. Позивач не надав суду доказів того, що він звертався із заявою до відповідача про виплату йому заборгованої суми заробітної плати. Так, із позовом до відповідача про стягнення заробітку за час затримки розрахунку при звільненні позивач звернувся 24.07.2015 року, про що свідчить штамп реєстрації вхідної кореспонденції. За таких обставин з урахуванням положень ст.ст.116,117 КЗпП України, позивач не має право на відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 10.02.2015 року по 13.07.2015 року, оскільки при зверненні до суду позивачу вже була сплачена заборгованість із виплати заробітної плати. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. За змістом вказаного положення, законною підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 237-1 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У відповідності із п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року із змінами внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань фізичних, душевних, психічних) та з урахування інших обставин. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Оскільки, в задоволенні позовних вимог щодо стягнення на користь позивача середнього заробітку відмовлено, суд вважає позовні вимоги щодо стягнення моральної шкоди та витрат на правову допомогу необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed