Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-10 00:00:00

18 липня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Товариства з додатковою відповідальністю "Миколаївбудмонтаж" (далі ТДВ "Миколаївбудмонтаж"), у якому з урахуванням уточнених позовних вимог просить стягнути з відповідача 27 514 грн. 97 коп., з яких 10 211 грн. 22 коп. компенсації за невикористану відпустку, 17 303 грн. 75 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, та 500 грн. витрат за надання юридичної допомоги. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що з 01 лютого 2011 року по 23 січня 2017 року, з 02 лютого по 03 березня 2017 року перебував у трудових відносинах з ВАТ "Снігурівський райагробуд" та організаціями правонаступниками ТДВ "Снігурівський райагробуд", ТДВ "Миколаївбудмонтаж". За його звільнення за угодою сторін, у порушення ч.1 ст.116 КЗпП відповідач не сплатив компенсацію за невикористану відпустку тривалістю 153 календарних днів у розмірі 10211грн. 22коп., що згідно ч.1 ст.117 КЗпП України є підставою для стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, що становить 17303грн. 75коп. за період з 04 березня 2017 року по день ухвалення рішення суду за 109 робочих днів, виходячи із середньоденного заробітку у 158грн. 75коп. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав, посилаючись на порушення з вини відповідача його трудових прав щодо оплати праці, просив про задоволення позову. Представник відповідача у судове засідання не з"явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений судом належним чином та завчасно, про причини неявки суд не сповістив. Зважаючи на з"ясування позиції відповідача у справі, що викладена у письмових запереченнях на позов (а.с.28), суд вважав за можливе здійснити розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши докази по справі, суд прийшов до наступного. Судом встановлено, що з 01 лютого 2011 по 01 березня 2011 року [PERSON] працював у Відкритому акціонерному товаристві "Снігурівський райагробуд" на посаді майстра. З 02 березня 2011 року [PERSON] був прийнятий на посаду голови правління Товариства з додатковою відповідальністю "Снігурівський Райагробуд" згідно Наказу №11-к від 02.03.2011 р. (а.с.32). Згідно Наказу №20-к від 28.10.2016 року по ТДВ "Снігурівський Райагробуд" [PERSON] у 2016 році використав планову відпустку за період роботи з 01.02.11 р. по 01.02.12 р. тривалістю 31 календарний день (а.с.33). З 23 січня 2017 року [PERSON] було звільнено з ТДВ "Снігурівський Райагробуд" за угодою сторін, що підтверджено Наказом по підприємству №4-к від 23.01.2017 року (а.с.39). ТДВ "Снігурівський Райагробуд" згідно Протоколу Загальних зборів учасників №1 від 23.01.2017 року (а.с.34-38) змінило найменування на Товариство з додатковою відповідальністю "Миколаївбудмонтаж". Також встановлено, що ТДВ "Миколаївбудмонтаж" є правонаступником ВАТ "Снігурівський Райагробуд" після реорганізації у ТДВ "Снігурівський Райагробуд" й у наступному до зміни найменування, що підтверджено витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, сформованим державним реєстратором Снігурівської райдержадміністрації 12 червня 2017 року (а.с.7-14). З 02 лютого 2017 року [PERSON] займав посаду заступника директора в ТДВ "Миколаївбудмонтаж" (Наказ №6-к від 02.02.2017 р. а.с. 40), з якої згідно Наказу №8-к від 03.03.2017 року його було звільнено за угодою сторін з 03 березня 2017 року (а.с.41). В день звільнення [PERSON] не було виплачено грошову компенсацію за невикористані 153 календарних днів щорічної відпустки, яка із врахуванням середньоденного заробітку у розмірі 66 грн. 74 коп., складає 10211 грн. 22коп., що підтверджено відповідачем у запереченні на позов та згідно його ж розрахунку суми компенсації, який стороною позивача не оспорювався (а.с.29,53). Відповідно до ст.ст.47,116 КЗпП України при звільненні працівника виплати всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Позивач ствердив, що працював в день звільнення. Наведеної обставини відповідач не заперечив. Як визначено у ч.1 ст.83 КЗпП, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки. Згідно з п. 2.2 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 року № 5, фонд додаткової заробітної плати включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством, премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. До складу фонду додаткової заробітної плати входять, зокрема, оплата, а також суми грошових компенсацій у разі невикористання щорічних (основної та додаткових) відпусток та додаткових відпусток працівникам, які мають дітей, у розмірах, передбачених законодавством. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому свої вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки відповідач не сплатив позивачу суми компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, спору про розмір суми, що підлягає сплаті, між сторонами немає, то є підстави для покладення на відповідача відповідальності, передбаченої ч.1 ст.117 КЗпП у повному обсязі. Згідно р.ІІ п.2 Постанови КМУ від 8 лютого 1995 року №100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати", у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Відповідно до п.8 цього Порядку, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середній заробіток із врахуванням довідки про дохід від 19.07.2017 р. №МБМ 0000007 (а.с.51), має бути обраховий за 109 робочих днів за період з 04.03.2017 по день винесення рішення 11.08.2017 р., виходячи з середньоденного заробітку, який дорівнює 158грн. 75коп. за розрахунком:3492,57грн./22 робочих дня) й становить 17303грн. 75коп. (109x158,75) без відрахування обов"язкових платежів та зборів. Таким чином, позовні вимоги позивача про стягнення суми компенсації за дні невикористані відпустки та середнього заробітку підлягають до задоволення повністю. Заперечуючи проти позовних вимог у повному обсязі відповідач стверджував про пропуск позивачем строку звернення до суду з даним позовом та вини позивача у неотриманні стягуваних сум, як безпосереднього керівника підприємства та через кримінально карні зловживання. Як визначено у ст.233 КЗпП в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. У правовій позиції від 26 жовтня 2016 року у справі №6-1395цс16 Верховний Суд України прийшов до висновку про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат, не обмежується будь-яким строком. Згідно Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу, датованого 22 лютого 2012 року у справі №4-рп/2012, в аспекті конституційного звернення положення частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Таким чином, не є спроможними доводи відповідача з приводу пропуску позивачем строку звернення до суду з даним позовом. Крім того, відповідач не представив суду належних та допустимих доказів, що затримка розрахунку при звільненні відбулася не з його вини. Протиправні дії позивача, на які вказує відповідач, не можуть бути законною підставою відмови у виплаті належних працівнику при звільненні коштів. На підставі ст.88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір, від сплати якого позивача при подачі позову звільнено, а також 500 грн. витрат на правову допомогу, що підтверджені квитанцією №232 від 03.08.2017 р., договором про надання юридичних послуг від 23 червня 2017 року, відповідними свідоцтвами про законність надання послуг та актом приймання виконаних робіт.

Outcome: approved