Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-17 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 17 лютого 2004 року у відділі РАЦС Вінницького міського управління юстиції Вінницької області між нею та [PERSON] було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис №250. В липні 2011 року сторони припинили шлюбні стосунки та почали проживати окремо, а згодом рішенням Вінницького міського суду Вінницької області їх шлюб був розірваний. Позивач зазначає, що 23 вересня 2004 року між АКБ "Аркада" та нею був укладений договір про іпотечний кредит № Г 106, відповідно до якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 70\~710,00 грн. для інвестування житлового будівництва на строк до 01 квітня 2034 року. Також між АКБ "Аркада" та [PERSON] був укладений іпотечний договір № Г 106, згідно якого в іпотеку передається квартира [ADDRESS]. Разом з тим, 04 травня 2006 року між [PERSON] та АКБ «Аркада» було укладено додатковий договір до іпотечного договору №Г106 від 23.09.2004р., яким зазначили, що зміст основного зобов?язання, забезпеченого іпотекою, включаючи повернення суми кредиту, становить 48\~652,00 грн. [PERSON] зазначає, що кошти за дану квартиру вносились нею особисто, за її особисті кошти отримані від продажу власної квартири, та на даний час кредит повністю погашений. Таким чином, спріна квартира була придбана позивачем за її особисті кошти, відповідач жодного відношення до вказаних коштів не мав та участі у витратах на придбання квартири не брав, тому позивач звернулася до суду з даним позовом та просить визнати за нею право особистої приватної власності на квартиру [ADDRESS], що складається в цілому з двокімнатної квартири житловою лощею 29,8 кв.м., загальною площею 63,0 кв.м., а також стягнути з [PERSON] на її користь судові витрати. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Також не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач в судове засідання не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд ухвалив заочне рішення у його відсутність, на підставі наявних в справі доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 23 жовтня 2013 року шлюб між [PERSON] та [PERSON], зареєстрований 17.02.2004 року відділом реєстрації актів цивільного стану Вінницького міського управління юстиції Вінницької області, розірвано (а.с. 9). З договору про іпотечний кредит №Г106, укладеного 23 вересня 2004 року між Акціонерним комерційним банком "Аркада" та [PERSON], суд вбачає, що банк надав позичальнику кредитні кошти у сумі 70\~710,59 грн. для інвестування в житлове будівництво згідно Інвестиційного контракту про інвестування у житлове будівництво № Г106 від 5 березня 2004 року на строк до 1 квітня 2034 року, зі сплатою відсоткової ставки 10,505 річних (а.с. 10-12). Відповідно до іпотечного договору №Г106 від 23 вересня 2004 року, укладеного між Акціонерним комерційним банком "Аркада" та [PERSON], іпотекодержатель має право у разі невиконання іпотекодавцем своїх зобов?язань за договором про іпотечний кредит № Г106 від 23 вересня 2004 року, задовольнити свої вимоги за рахунок вартості предмета іпотеки, наданого в іпотеку за договором (а.с. 13-15). Предметом іпотки є майнові права на квартиру, будівництво якої не завершено, а також сама квартира, що буде збудована. Майнові права на квартиру належать іпотекодавцю згідно Інвестиційного контракту №Г106 від 5 березня 2004 року, укладеного між іпотекодавцем та АТ ХК "Київміськбуд". 04 травня 2006 року між Акціонерним комерційним банком "Аркада" та [PERSON] було укладено Додатковий договір №1 до іпотечного договору №Г106 від 23.09.2004 року, згідно умов якої викладено п.п. 2.1., 3.4. іпотечного договору в новій редакції, зокрема предметом іпотеки визначено квартиру [ADDRESS], загальною площею 63,00 кв.м., житловою площею 29,80 кв.м. (а.с. 16). Факт погашення кредиту підтверджується рухом коштів за кредитним договором, позичальник [PERSON] (а.с. 22). Матеріалами справи також встановлено, що позивачем [PERSON] 25 квітня 2006 року було продано власну квартиру під номером 27, що знаходиться в м. Вінниці по просп. Юності, в будинку під номером 29, за 88\~400,00 грн., що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку (а.с. 18). Даними коштами частково був погашений кредит на спірну квартиру. Факт погашення кредиту [PERSON] підтверджується квитанціями та прибутковими касовими ордерами (а.с. 69-95). Кредит позивачем погашався під час шлюбу і після розірвання шлюбу. Згідно свідоцтва про право власності на квартиру в багатоквартирному будинку від 31.01.2005 року, виданого Виконкомом Вінницької міської Ради, квартира [ADDRESS], загальною площею 63,0 кв.м., житловою площею 29,8 кв.м., належить на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 19). З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іпотеки вбачається, що квартира [ADDRESS], була предметом іпотеки, згідно іпотечного договору №Г106, виданого 23.09.2004 року, та 05.06.2015 року іпотека була припинена в зв'язку з припиненням договору іпотеки (а.с. 20, 21). Таким чином, виходячи з матеріалів справи, суд приходить до висновку, що на даний час кредит повністю погашений саме позивачем та договір іпотеки припинений. Згідно ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 1 Протоколу № 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. \~Згідно зі\~ст. 47 Конституції України,\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно\~ст. 55 Основного Закону України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом.\~\~ Відповідно до ч.1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону (п.п. 1,2 ст. 319 ЦК України). Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов'язана з використанням його властивостей. Право користування власністю це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпорядження розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Статтею 321 ЦК України встановлено, що право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Відповідно до правових позицій, викладених Верховним Судом України у справі № 6-2641цс15, належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У звязку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися обєктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до обєктів права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України, висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів. Також згідно п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з'ясовувати джерело і час його придбання. Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто. Частина ми 1, 2 ст. 58 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 386 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів власності. Згідно ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Ст. 392 ЦК України визначено, що власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до ст. 16 ЦК України, суд може захистити цивільне право або інтерес у спосіб, що встановлений договором або законом, а тому у даному випадку існують підстави та необхідність для захисту права позивача шляхом визнання права власності у порядку спадкування за законом, оскільки іншим шляхом захистити цивільне право позивача неможливо внаслідок відсутності оригіналів Державних актів на право власності на зазначені земельні ділянки, а отже позов підлягає задоволенню у повному обсязі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири особистою приватною власністю знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь позивача слід стягнути 3\~021,37 грн. витрати на сплату судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: approved