Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-29 00:00:00

14.04.2014 року позивач звернувся до суду з позовом до ПАТ «МК «Азовсталь» про стягнення заборгованості по індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди, зазначивши, що з 21.07.1998 року по 04.11.2009 року він перебував у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні заробітна плата була виплачена йому не в повному обсязі, а саме не була виплачена сума індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені його права на оплату праці, у зв'язку з чим він був змушений звернутись до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. 30.07.2014 року позивач уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на його користь індексацію з компенсацією заробітної плати за період з 01.03.2003 року по 30.09.2005 року у розмірі 116,81 гривень, заборгованість по компенсації заробітної плати за період з 01.10.2005 року по 31.10.2007 року у розмірі 50,73 гривень, середній заробіток за час затримки виплати всіх належних сум з 05.11.2009 року по 30.07.2014 року у розмірі 184826,24 гривень, моральну шкоду у розмірі 1000 гривень, а також витрати на правову допомогу у розмірі 1000 гривень. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явилася, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутністю, уточнені позовні вимоги підтримала та просила задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «МК «Азовсталь» Чайкіна К.О. у судове засідання не з'явилася, до суду надала письмову заяву про розгляд справи за її відсутністю, позовні вимоги не визнала та просила відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач з 21.07.1998 року по 04.11.2009 року перебував у трудових відносинах із ПАТ «МК «Азовсталь», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці /а.с. 7/. За вказаний період позивачу нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується матеріалами справи та довідкою ПАТ «МК «Азовсталь» № 022-1284 від 28.04.2014 року /а.с. 94/. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст.1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Так, судом встановлено, що позивачу [PERSON] при звільненні не була виплачена сума індексації заробітної плати в розмірі 47,83 гривні та сума компенсації при втраті частини заробітної плати в розмірі 119,71 гривень, за період з 01.03.2003 року по 31.10.2007 року, що підтверджується розрахунком відповідача та не заперечувалося представником позивача в уточненому позові. При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що індексація заробітної плати позивачу за період з 01.03.2003 року по 30.09.2005 року здійснювалася випереджальним шляхом, з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, оскільки такі твердження суперечать нормам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, на підставі яких здійснюється індексація заробітної плати працівників. Таким чином з відповідача на користь позивача [PERSON] підлягає стягненню сума індексації заробітної плати в розмірі 47,83 гривні та сума компенсації при втраті частини заробітної плати в розмірі 119,71 гривень, за період з 01.03.2003 року по 31.10.2007 року, а всього - 167,54 гривень. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 022-1284 від 28.04.2014 року, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] за останні при восьми годинному робочому дні за останні повні два місяці роботи перед його звільненням складала 155,84 гривень /а. с. 94/. Таким чином, судом встановлено, що з моменту звільнення позивача по день винесення даного рішення судом, а саме: з 05.11.2009 року по 30.07.2014 року, минуло 1186 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з часу затримки у розрахунку із позивачем при звільненні по день винесення даного рішення судом, а саме: з 05.11.2009 року по 30.07.2014 року, складає (1186 роб. дні х 155,84 грн. = 184826,24 грн.) 184826,24 гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою ПАТ «МК «Азовсталь» вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по 30.09.2005 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, що підлягає індексації загальним розміром 28801,73 гривень. При цьому за вказаний період позивачу не було доплачено встановлену судом суму індексації та компенсації на загальний розмір 167,54 гривень, що дорівнює 0,58% від нарахованої [PERSON] заробітної плати за цей період. Тому, визначаючи розмір середнього заробітку до стягнення, суд виходить з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, та вважає необхідним в цій частині позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивача суму середнього заробітку пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою, що складає (184826,24 грн. х 0,58% : 100% = 1071,99 грн.) 1071,99 гривні. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивача моральну шкоду в сумі 200 гривень. Вирішуючи питання про стягнення витрат на правову допомогу згідно із наданою квитанцією адвоката, суд керується ст.84 ЦПК України, де зазначено, що граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до ст.1 Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних справах, в яких така компенсація виплачується стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, іншою стороною, а в адміністративних справах - суб'єктом владних повноважень, не може перевищувати 40 відсотків встановленої законом мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу, у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням (наприклад, огляд доказів за їх місцезнаходженням) та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді, що визначається у відповідному судовому рішенні. Тобто перелік видів правової допомоги, за які передбачена компенсація понесених стороною витрат, є вичерпним і розширеному тлумаченню не підлягає. Окрім того, ці види стосуються лише судового розгляду справи. Проте адвокат [PERSON] не брав участі у судових засіданнях, а лише складав позивачу процесуальні документи, тому в частині стягнення витрат на правову допомогу слід відмовити. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнений позивач.

Outcome: partial