Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить визнати, що протиправні дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в частини виплати пенсії позивачу, обчисленої відповідно до статті 21 Закону України № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб", у розмірі менш, ніж передбачено законодавством України у період із 01.2016 року по 10.2017 року завдали останньому матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди (збитків) на суму - 55037 грн. 38 коп., з урахуванням інфляційних витрат, що складають - 6572 грн. 32 коп., від простроченої суми щомісячного пенсійного забезпечення, стягнути з Держави Україна за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом безспірного списання коштів зі спеціального рахунку Державної казначейської служби України для відшкодування шкоди, завданої фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадових і службових осіб на користь позивача суми завданих збитків в розмірі 6572 грн. 32 коп. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні позивач позов підтримав, представник відповідача проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на його безпідставність. \~ \~ \~ \~Заслухавши пояснення та дослідивши матеріали справи, суд доходить наступного висновку. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що позивач - [PERSON], після звільнення з військової служби у запас знаходиться на пенсійному забезпеченні у Головному управлінні Пенсійного фонду України в Чернігівській області. 12.05.2011 року позивачу встановлена друга група інвалідності, що пов'язана з виконанням обов'язків військової служби, відповідно до статті 7 Закону України № 3551-XII «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», із 23.05.2012 року - безтермінове, посвідчення серії Є №001690. 24.06.2011 року позивачу призначена пенсія по інвалідності відповідно до статті 21 Закону №2262- ХП «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до статті 82 ЦПК України, звільняються від доказування обставини, що встановлені в судовому рішенні, яке набрало законної сили, при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлені ці обставини. 18.05.2017 року постановою Деснянського районного суду м. Чернігова у справі №750/2418/17, що набрала законну силу, визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області в частині обмеження виплати пенсії [PERSON] обчислену відповідно до статті 21 Закону України № 2262-XII «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» із 01.01.2016 року розміром 10740 грн. та зобов'язано Головне управління Пенсійного фонду України в Чернігівській області виплачувати [PERSON] перераховану пенсію у розмірі, що складає, відповідно: з 01.01.2016 року - 12901 грн. 23 коп.; з 01.05.2016 року - 12923 грн. 63 коп.; з 01.12.2016 року - 12970 грн. 43 коп. без обмежень її максимальним розміром, з урахуванням фактично отриманої пенсії. 23.10.2017 року ГУ ПФУ в Чернігівській області, на виконання постанови Деснянського районного суду м. Чернігова від 18.05.2017 року у справі №750/2418/17, здійснило нарахування та виплату частини пенсії за період із 01.2016 року по 10.2017 року, з розрахунком суми заборгованості окремо за кожний місяць, у загальному розмірі - 48465 грн. 06 коп. без нарахування компенсації втрати частини доходів. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до п.2 Положення «Про Пенсійний фонд України», Пенсійний фонд України у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України та цим Положенням. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійснення ними своїх повноважень. Відповідно до ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Діями відповідача, зокрема обмеження суми пенсії призначеної до виплати, позивачу було завдано збитків, які полягали в нарахуванні йому пенсії у розмірі, меншому за той, на який він мав право відповідно до статті 21 Закону України № 2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб». Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 22 ЦК України збитками є доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено (упущена вигода). Отже, поняття "збитки" передбачає йупущену вигоду, під якою розуміються доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушено. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені нормами статті 1166 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. За статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі статтею 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної [PERSON] Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, [PERSON] Крим або орган місцевого самоврядування. При цьому з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною [PERSON] Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Спеціальним законом, який врегульовує правовідносини у питаннях, пов'язаних зі компенсацією громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, є Закон України від № 2050-ІП «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати». Відповідно до ст.1 Закону № 2050-ІІІ «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Відповідно до ст.2 Закону «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадянські вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. З метою реалізації цього Закону, постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 року №159 затверджено «Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати». У пункті 1 зазначено, що дія Порядку №159 поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Пунктом 2 Порядку №159 встановлено, що компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Пункт 3 Порядку №159 встановлює виключний перелік грошових доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України, не мають разового характеру та підлягають компенсації, у тому числі пенсії (з урахуванням надбавок, доплат, підвищень до пенсії, додаткової пенсії, цільової грошової допомоги на прожиття, щомісячної державної грошової допомоги та компенсаційних виплат). Правовий аналіз статей 1, 2 Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" та Порядку №159 дає підстави для висновку, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер, та спрямовані на забезпечення його реальності, з метою підтримання достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності, у зв'язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. При цьому, зазначені нормативні акти не містять будь-якого виключення для нарахування такої компенсації залежно від порядку виплати сум доходу - у добровільному чи судовому порядку. Із наведеного вбачається, що дія зазначених нормативних актів поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи), та стосується усіх доходів, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру (пенсії, соціальні виплати, стипендія, заробітна плата). Концепція призначення та виплати пенсії військовослужбовцям, визначена статтею 16 Закону України від 20.12.1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», є зобов'язанням Державі перед відповідним колом осіб і має ознаку інтересу охоронюваного законом. Згідно зі статтею 2 Закону України від 20.12.1991 року №2011-ХІІ "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" передбачено «ніхто не вправі обмежувати військовослужбовців та членів їх сімей у правах і свободах, визначених законодавством України». Правовідносини у сфері призначення пенсій військовослужбовцям регулюються Законом України №2262-ХП "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" (далі - Закон №2262-ХП). Відповідно до статті 11 Закону № 2262-XII, законодавство про пенсійне забезпечення осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів; при цьому зміна умов і норм пенсійного забезпечення названих осіб здійснюється виключно шляхом внесення змін до цього Закону та Закону України "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування". Частиною 2 статті 46 Закону України від 09.07.2003, № 1058-ІУ "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування, яка регламентує виплату пенсій за минулий час, передбачено, що нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому компенсація втрати частини пенсії у зв'язку з порушенням строків її виплати пенсіонерам здійснюється згідно із законом. Стаття 55 Закону України №2262-ХП "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" також передбачає, що нараховані суми пенсії, не отримані пенсіонером з вини органу Пенсійного фонду України, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. Основною умовою для виплати громадянину компенсації, передбаченої статтею 46 Закону № 1058-ІУ, статтею 55 Закону України №2262-ХП, статтею 2 Закону № 2050-ІІІ та Порядком № 159, є порушення встановлених строків виплати нарахованих доходів (у тому числі пенсії). При цьому компенсація за порушення строків виплати такого доходу проводиться незалежно від порядку і підстав його нарахування: самим підприємством, установою чи організацією добровільно чи на виконання судового рішення. У статті 9 Конституції України передбачено, що чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Згідно статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до правової позиції, що викладена у рішенні Європейського суду з прав людини „Мuller v. Austria", зазначено, що пенсія є майном, а отже, на неї поширюється дія статті 1 гротоколу № 1 до Конвенції, яка передбачає, що кожна особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Порушення право власності є крайньою мірою втручання Держави в права людини. Встановлює порушення статті 1 Протоколу № 1 Суд зазначає, що особа, яка зазнала порушень з боку Держави має право на певну сатисфакцію. За змістом прийнятих Судом рішень "Рамусь та інші проти України", 10 грудня 2009 року "Копилович та інші проти України", 17 січня 2008 року слідує, що якщо чинне законодавство договірної держави передбачає виплату соціальної допомоги, має вважатися, що це законодавство породжує майновий інтерес, який підпадає під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод для осіб, що відповідають цим вимогам, а принцип, на якому базується положення про справедливу сатисфакцію, полягає в тому, що має бути відновлено настільки, наскільки це можливо, юридичний стан заявника, який би він мав, якщо б не мало місце порушення, встановлене Судом. Суд зазначає, що компенсація не буде адекватною у разі, якщо заборгованість виплачуватиметься без врахування різних обставин, які зумовлюють зменшення її вартості, такі як затримка у виконанні ("Рейнбах проти Росії", № 23405/03, п. 35, рішення від 29 вересня 2005 року). Суд вважає за необхідне присудити цим заявникам суми, які вимагались як відшкодування інфляційних втрат. Таким чином, здійснена протиправна виплата пенсії у 2016 року - 2017 роках у розмірі менш, ніж передбачено за законом є порушенням майнових прав позивача на розмір пенсії, як частини доходу не отриманого у строк, а тому заслуговує справедливої сатисфакції у вигляді відшкодування інфляційних витрат з урахуванням встановленого індексу інфляції. Згідно з приписами статті 1 Положення про Державну казначейську службу України, яке затверджено Указом Президента України від 13.04.2011 № 460/2011 Державна казначейська служба України (Казначейство України) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра фінансів України. У відповідності до статті 4 вказаного Положення Казначейство України відповідно до покладених завдань здійснює, зокрема безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Враховуючи викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, які підлягають задоволенню з метою захисту майнового права та інтересу позивача, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) від знецінення грошових коштів в розмірі своєчасно не виплаченої частини пенсії, передбаченої статтею 21 Закону України № 2262-ХІІ "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб» за період з 01.01.2016 року по 20.10.2017 року внаслідок інфляційних процесів та отримання відповідної компенсації (плати) в сумі 6572 грн. 32 коп. Враховуючи викладене,

Outcome: approved