Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-12 00:00:00

19 серпня 2015 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» (надалі ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», або [PERSON]) звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Банк посилався на те, що 28 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 863Н/07-8. Згідно пунктів 1.1, 1.2, 1.3, 1.4 Кредитного договору Відповідачу було надано кредит у сумі 65000,00 дол. США, що еквівалентно 328 250 грн. 00 коп. для споживчих потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 13 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 вересня 2017 року, згідно графіку, який є невід'ємною частиною Кредитного договору. 03.08.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», та [PERSON] було укладено Додатковий договір без номеру до Кредитного договору № 863Н/07-8. Згідно пунктів 1, 2 Додаткового договору процентну ставку за користування кредитом було збільшено до 15% річних, графік повернення кредиту оновлено. Банк свої зобовязання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши Позичальнику на поточний рахунок №26207040600068 грошові кошти в розмірі сумі 65000,00 (Шістдесят пять тисяч) доларів США, що еквівалентно 328 250,00 (триста двадцять вісім тисяч двісті пятдесят) грн.00коп. Однак відповідачем були порушені зобовязання за Кредитним договором, а саме порушені строки сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості, за період з 11.04.2014р. по 15.06.2015р. включно. Згідно пункту 2.5.1. Кредитного договору Позичальник зобовязується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших сум чергового погашення відповідної частини Кредиту та процентів, встановлених в графіку. Відповідач не усунув порушення умов Кредитного договору, не повернув кредит та не сплатив проценти за користування ним. Заборгованість Відповідача по поверненню кредиту та сплаті відсотків за Кредитним договором (розрахунок до позову додається) складає 587 964,12 гривень (пятсот вісімдесят сім тисяч девятсот шістдесят чотири) 12 коп., з яких: - заборгованість за кредитом та відсотки 26 324,10 доларів США, що еквівалентно 541 507,46 грн. (за курсом НБУ 20,57 грн. за 1 долар США) - комісія за РО 3446,69 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 43 009,97 грн. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за Кредитним договором 28 вересня 2007 року укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 342, 343. Відповідно до умов вказаного Іпотечного договору, Іпотекодавцем [PERSON] передано в іпотеку Банку, наступне нерухоме майно: житловий будинок (домоволодіння) загальною площею 338,9 кв. м., житловою площею 111,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81, нежитлову нерухомість зі всіма обєктами функціонально повязаних з цим нерухомим майном та земельну ділянку, загальною площею 0,0675 га, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81. Банк просив суд в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 863Н/07-8 від 28.09.2007 року звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом Іпотечного договору від 28.09.2007р., який укладений між ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстровано в реєстрі за № 342, 343, а саме: житловий будинок (домоволодіння) загальною площею 338,9 кв. м. житловою площею 111,2 кв. м., що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81, нежитлову нерухомість, зі всіма обєктами функціонально повязаних з цим нерухомим майном та земельну ділянку, загальною площею 0,0675 га, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81, шляхом його продажу ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» від свого імені будь якій особі покупцю за початковою ціною, визначеною на рівні не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку передбаченому ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Та передати житловий будинок (домоволодіння), нежитлову нерухомість, зі всіма обєктами функціонально повязаних з цим нерухомим майном та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81 ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]» в управління на умовах безоплатності послуг управителя на період до її продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». 18.03.2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору, додаткових договорів та іпотечного договору не дійсними. Позов протягом часу розгляду справи в суді уточнював. Свої вимоги [PERSON] обґрунтував тим, що в порушення вимог «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» та Закону України «Про захист прав споживачів» банк не надав йому жодної інформації про сукупну вартість кредиту, вартості всіх супутніх послуг, не надано інформацію щодо методики визначення валютного курсу. Крім того після укладення додаткового договору про збільшення відсоткової ставки до 15% йому також не було надано розрахунку сукупної вартості кредиту. Пояснив, що в період з 28.09.2007 року по 11.04.2014 року він справно виконував взяті на себе повноваження та вносив передбачені кредитним договором платежі. Причиною переривання погашення графіку заборгованості пояснює захоплення незаконними терористичними угруповуваннями м. Словянська та проведення АТО. В листопаді 2014 року вніс черговий платіж в розмірі 786 дол. США. Він звертався до відповідача з заявою про перегляд графіку погашення заборгованості через події на Сході держави, однак його заява була залишена без задоволення, натомість банк звернувся до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості. У звязку з вищевказаним вважав умови кредитного договору несправедливими та такими що суперечать принципу добросовісності та просив суд визнати кредитний договір, додаткові договори та іпотечний договір недійсними. Ухвалою суду від 07.04.2016 року вищевказані позови були обєднанні в одне провадження. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2016 року в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки - відмовлено. В задоволенні зустрічних позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» про захист прав споживачів шляхом визнання кредитного договору, додаткових договорів та іпотечного договору недійсними відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 вересня 2016 року апеляційна скарга [PERSON] відхилена. Рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2016 року залишено без змін. Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 жовтня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський [PERSON]» на рішення Словянського міськрайонного суду Донецької області від 13 липня 2016 року. Не погодившись з рішенням суду, Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський [PERSON]» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду в частині спору за позовом Банку до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки та передачу іпотечного майна в управління Банку скасувати і задовольнити позовні вимоги. Заявник посилається на те, що рішення суду в наведеній частині є незаконним. Вимоги Банку про звернення стягнення заборгованості [PERSON] за кредитним договором ґрунтуються на Законі «Про іпотеку» і у суду першої інстанції не було підстав для відмови у задоволені цих позовних вимог. В засіданні апеляційного суду представник Банку [PERSON] апеляційну скаргу підтримала, просила її задовольнити. [PERSON] та його представник [PERSON] в апеляційному суді просили апеляційну скаргу відхилити, рішення суду першої інстанції залишити без змін. Відповідно до частини 1 статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення сторін, дослідивши матеріали справи і, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду в частині спору про звернення стягнення на предмет іпотеки і передачу предмета іпотеки в управління скасуванню з ухваленням нового рішення, виходячи з наступного. Судом встановлено і це не оспорюється сторонами, що 28 вересня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», та [PERSON] було укладено Кредитний договір № 863Н/07-8. Згідно пунктів 1.1., 1.2., 1.З., 1.4. Кредитного договору [PERSON] надано кредит у сумі 65000,00 дол. США, що еквівалентно 328 250 грн. 00 коп. для споживчих потреб, з встановленням процентної ставки за користування кредитом в розмірі 13 % річних та з терміном повернення кредиту та процентів за ним не пізніше 10 вересня 2017 року, згідно графіку який є невід'ємною частиною Кредитного договору. 03.08.2009 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]», правонаступником якого є ПАТ «Всеукраїнський [PERSON]», та [PERSON] було укладено Додатковий договір без номеру до Кредитного договору № 863Н/07-8. Згідно пунктів 1, 2 Додаткового договору процентну ставку за користування кредитом було збільшено до 15% річних, графік повернення кредиту оновлено. Банк свої зобовязання за Кредитним договором виконав у повному обсязі, перерахувавши Позичальнику на поточний рахунок №26207040600068 грошові кошти в розмірі сумі 65 000,00 (Шістдесят пять тисяч) доларів США, що еквівалентно 328 250,00 (триста двадцять вісім тисяч двісті пятдесят) грн.00коп. Однак відповідачем були порушені зобовязання за Кредитним договором, а саме порушені строки сплати процентів за користування кредитом, що підтверджується розрахунком заборгованості за період з 11.04.2014р. по 15.06.2015р. включно. Згідно п. 2.5.1. Кредитного договору Позичальник зобовязується щомісячно до дати, встановленої в Графіку, поповнювати свій поточний рахунок у валюті кредиту шляхом внесення готівкових коштів через касу Банку або безготівковим перерахуванням, у сумах не менших сум чергового погашення відповідної частини Кредиту та процентів, встановлених в графіку. В забезпечення виконання зобовязань позичальника за кредитним договором 28 вересня 2007 року укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Словянського міського нотаріального округу Донецької області [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за № 342, 343. Відповідно до умов вказаного Іпотечного договору, Іпотекодавцем [PERSON] передано в іпотеку Банку, наступне нерухоме майно: житловий будинок, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81, нежитлову нерухомість, зі всіма обєктами функціонально повязаних з цим нерухомим майном та земельну ділянку, що знаходиться за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд 81. Відповідач не усунув порушення умов Кредитного договору, не повернув кредит та не сплатив проценти за користування ним. Заборгованість Відповідача по поверненню кредиту та сплаті відсотків за Кредитним договором складає 587964,12 гривень (пятсот вісімдесят сім тисяч девятсот шістдесят чотири) 12 коп., з них: заборгованість за кредитом та відсотки - 26324,10 доларів США, що еквівалентно 541 507,46 грн. (за курсом НБУ 20,57 грн. за 1 долар США), - комісія за розрахунковими операціями 3446,69 грн. - пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 43 009,97 грн. Відмовляючи у задоволені позовних вимог Банку про звернення стягнення на предмет іпотеки і передачу нерухомого майна в управління Банку, суд першої інстанції виходив з того, що житловий будинок, який перебуває в іпотеці, використовуються [PERSON] як місце постійного проживання, що підтверджується довідкою про склад сімї від 25.03.2016 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Земельна ділянка в розумінні положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України є невідємною частиною будинку, який на ній побудований відповідно до цільового призначення. Відповідно до Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом його дії не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Проте, з таким висновком суду першої інстанції повністю погодитися не можливо через те, що він не відповідає вимогам закону. Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. За змістом статей 610, 612 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Боржник вважається таким, що прострочив виконання, якщо він не виконав його у строк, передбачений умовами договору, або встановлений законом. Згідно із частиною першою статті 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до статті 536 Цивільного кодексу України за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, розмір яких встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що 03.08.2009 року між сторонами був укладений Додатковий договір та згідно пунктам 1, 2 Додаткового договору процентну ставку за користування кредитом було збільшено до 15% річних, графік повернення кредиту оновлено. Вищевказаний додатковий договір був підписаний сторонами та нотаріально посвідчений (а.с.25). Крім того між сторонами були укладені та підписані додаткові договори щодо реквізитів сторін; щодо страхування та про сплату штрафів, які були підписані сторонами, що підтверджується матеріалами справи (а.с.20,21, 24,25). Судом також встановлено, що боржник [PERSON] свої зобовязання за кредитним договором не виконує і має заборгованість, яка за період з 11 квітня 2014 року по 15 червня 2015 року дорівнює: заборгованість за тілом кредиту -22724.00 доларів США; заборгованість за відсотками 3600.10 доларів США; комісія за рахунковими операціями 3446,69 грн. пеня за несвоєчасне погашення кредиту - 43 009,97 грн. Відповідно до статті 2 Закону України від 02.09.2014, № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Судом встановлено, що [PERSON] проживає в [INFO] . Відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275 «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнання такими, що втратили чинність, деяких розпоряджень Кабінету Міністрів України» місто Словянськ віднесений до населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція . Банком у супереч вимогам Закону України від 02.09.2014, № 1669-VII та розпорядження Кабінету Міністрів України від 2 грудня 2015 року № 1275 нарахована відповідачу [PERSON] пеня за період з 11 квітня 2014 року по 15 червня 2015 року в сумі 43009.97 грн., яка має бути скасована з загальної суми заборгованості за кредитним договором. Тому загальна сума заборгованості складає: 587964.12 грн. 43009.97 грн. =544954.15 грн. Вказану суму заборгованості відповідач [PERSON] в суді не оспорював. Відповідно до статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Згідно із частиною першою статті 7 цього Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов'язання. Відповідно до частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом встановлено, що жилий будинок з надвірними побудовами і земельна ділянка, що розташовані за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Правди, буд. 81 використовуються [PERSON] як місце постійного проживання, що підтверджується довідкою про склад сімї від 04.07.2016 року та витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно. Земельна ділянка в розумінні положень ст. 377 ЦК України та ст. 120 ЗК України є невідємною частиною будинку, який на ній побудований відповідно до цільового призначення. Відповідно до пункту 1 Закону України від 03.06.2014, № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Частиною першою статті 33 та статті 39 Закону № 898-ІV передбачено право іпотекодержателя задовольнити свої вимоги за основними зобовязаннями шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до пункту 4.1.5 договору іпотеки, укладеному між сторонами, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки у випадку, якщо при настанні строку (терміні) виконання зобовязання ( або тієї чи іншої його частини) воно не буде виконано. Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" набув чинності 7 червня 2014 року після укладання сторонами договору іпотеки. Проте за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України. У рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 у справі про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів наголошується на тому, що до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Заборона зворотної дії є однією з важливих складових принципу правової визначеності. Водночас Конституція України передбачає зворотну дію законів та інших нормативно-правових актів у часі лише у випадках, коли вони помякшують або скасовують юридичну відповідальність особи. Разом з тим, мораторій у юридичному розумінні має значення відстрочки виконання певних обовязків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов'язання, а є відстроченням виконання певних обов'язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом N 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов'язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Пунктом 3 Закону "Про мораторій" передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону "Про мораторій" не підлягає виконанню. Саме така правова позиція міститься у постановах Верховного суду України від 25 березня 2015 року у цивільній справі №6-44цс15 , від 15.04.2015 у справі № 6-46цс15, від 10.06.2015 у справі № 6-333цс15, від 16.09.2015 у справі № 6-492цс15, від 23 вересня 2015 року у справі № 6-1102цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1825 цс15 і відповідно до статті 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Тому у суду першої інстанції не було підстав для відмови у позові Банку про звернення стягнення заборгованості за кредитним договором на предмет іпотеки. Загальна сума заборгованості складає 544954.15 грн. Як видно з договору іпотеки від 28 вересня 2007 року сторони за договором визначили вартість іпотечного майна. Зокрема, вартість житлового будинку, що є предметом іпотеки на підставі звіту про експертну оцінку, складеному субєктом оціночної діяльності, становить 439841 грн. Вартість земельної ділянки, що є предметом іпотеки, становить 53444 грн. Загальна вартість іпотечного майна становить 493285 грн. ( пункт 2.3 Договору іпотеки). Відповідно до Додаткового договору №1 від 3 серпня 2009 року до Іпотечного договору від 28 вересня 2007 року в Іпотечний договір внесені зміни і абзац третій пункту 2.3.3 викладений в такій редакції: « Узгоджена сторонами оціночна вартість Предмету іпотеки становить 493285 грн., що складає еквівалент 97680 доларів США 20 центів за курсом НБУ на момент укладання Іпотечного договору з розрахунку 5.05 грн. за 1 долар США». З приведеного вище видно, що правило про співмірність боргу і вартості предмету іпотеки дотримано. Відповідно до частин 1 статті 33 Закону України, від 05.06.2003, № 898-IV "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Відповідно до пункту 7.4.2 Іпотечного Договору від 28 вересня 2007 року у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержатель набуває право від свого імені продати Предмет іпотеки будь якій особі з дотриманням умов, визначених Законом України «Про іпотеку» . Сторони домовились, що ціною Продажу Предмету іпотеки є, ціна, яка визначена Іпотекодержателем на підставі оцінки Предмета іпотеки субєктом оціночної діяльності, якого обирає Іпотекодержатель на свій розсуд без погодження з Іпотекодателем; сума, що зафіксована у цьому Договорі як узгоджена сторонами оцінка Предмета іпотеки (а.2.3.3 цього Договору). Право обирати спосіб визначення ціни Предмету іпотеки, згідно з цим пунктом належить Іпотекодержателю. В своїй заяві, що на аркуші справи 112-115, [PERSON] просив звернути стягнення на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки шляхом його продажу Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський [PERSON]» від свого імені будь - якій особі-покупцю за початковою ціною, визначеної на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності під час його реалізації у порядку, передбаченому статтею 38 Закону України «Про іпотеку» з наданням Банку всіх прав продавця, у тому числі: укладати договір купівлі-продажу, отримувати дублікати правовстановлюючих документів на вказаний предмет іпотеки в органах БТІ, органах нотаріату та інших органах державної влади, місцевого самоврядування та у будь-яких установах незалежно від форм власності; отримувати всі необхідні документи та довідки ( у тому числі витяг з державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності) для продажу вищезазначеного предмету іпотеки у Державній реєстраційній службі України та всіх підпорядкованих структурних підрозділах, в органах нотаріату або у інших органах, які будуть здійснювати функції з реєстрації речових прав на нерухоме майно, здійснювати будь-які платежі у якості продавця в процесі укладання договору купівлі-продажу предмета іпотеки; звертатися до субєктів оціночної діяльності із заявою про проведення експертної оцінки предмету іпотеки, а також ставити підписи від свого імені за одержання експертної оцінки; отримувати довідки та документи, які необхідні для укладання та нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу; отримувати в органах місцевого самоврядування за місцем знаходження предмета іпотеки довідки про склад сімї іпотекодавця, копії будинкових книг, технічну документацію. Вказані вимоги Банку не суперечать вимогам Закону України «Про іпотеку» і Іпотечному Договору, укладеному між сторонами у справі. Тому підстав для відмови у задоволені позовних вимог Банку про звернення стягнення заборгованості на предмет іпотеки не має. Звертаючись в суд з позовом про передачу іпотечного майна в управління Банку, останній посилався на те, що такі позовні вимоги заявлені з метою збереження іпотечного майна та недопущення реєстрації у ньому неповнолітніх осіб. Відмовляючи у задоволені вказаних позовних вимог, суд першої інстанції також посилався на Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до статті 34 Закону України «Про іпотеку» після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Отже, підстави для передачі в управління Банку предметів іпотеки, на які звернуто стягнення заборгованості за кредитним договором, що зазначені в позовній заяві, не ґрунтуються на статті 34 Закону України «Про іпотеку». Тому в їх задоволені необхідно було відмовити саме з цих підстав, а ні з тих, що визначені судом першої інстанції. Розглядаючи справу в наведеній частині спору, суд першої інстанції не застосував норми матеріального права, що мали бути застосовані і неправильно вирішив спір. Тому рішення суду в частині спору про звернення стягнення на предмет іпотеки та передачу предмета іпотеки в управління Банку, відповідно до статті 309 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Банком оплачено судовий збір за подачу апеляційної скарги в сумі 4019. 40 грн. Тому відповідно до частини 1 статті 88 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь Банку підлягають компенсації витрати на оплату судового збору в зазначеному розмірі.

Outcome: partial