Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-15 00:00:00

26 листопада 2020 року з Придніпровського районного суду м. Черкаси до Черкаського районного суду Черкаської області для розгляду за підсудністю надійшли матеріали цивільної справи за позовом Кредитної спілки «ФЕДЕРАЦІЯ» до [PERSON] , [PERSON] про визнання недійсним договору дарування. Так, в.о. керівника Кредитної спілки «ФЕДЕРАЦІЯ» Носань Н.С., в інтересах позивача - Кредитної спілки «ФЕДЕРАЦІЯ», звернулася до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] , у якому просить визнати недійсним договір дарування від 30 січня 2009 року, зареєстрований приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. за № 297, укладений між [PERSON] та [PERSON] . Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що 02 червня 2008 року КС «ФЕДЕРАЦІЯ» звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] , Фермерського господарства «Уелсі» та ТОВ «Комбінат продовольчих товарів «Моринський» про стягнення грошових коштів в сумі 1\~134 553,50 грн. Того ж дня ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відкрито провадження у даній справі. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2008 року, ухваленим у заочному порядку, позов КС «ФЕДЕРАЦІЯ» задоволено частково та стягнуто з [PERSON] на користь КС «Федерація» грошові кошти в сумі 978 613,50 грн. 15 лютого 2012 року [PERSON] звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси із заявою про перегляд вказаного заочного рішення. Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 березня 2012 року заочне рішення від 17 липня 2008 року скасовано. Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 грудня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог КС «Федерація» до ТОВ «КПТ «Моринський» та ФГ «Уелсі» закрито. Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня 2017 року позов КС «Федерація» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь КС «Федерація» заборгованість за кредитними договорами № АЦ-00579 та № АЦ-00581 від 07 листопада 2007 року в розмірі 816 209 грн 09 коп. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня 2017 року змінено, стягнуто з [PERSON] на користь КС «Федерація» у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № АЦ-00581 від 07 листопада 2008 року 37 156,68 грн, за договором кредиту № АЦ-00579 від 07 листопада 2008 року 469 157,33 грн, а всього 506 314,01 грн; у решті рішення суду залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін. На виконання вказаного рішення суду 26 червня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист № 2314/2795/12, який стягувачем було пред`явлено на примусове виконання приватному виконавцю виконавчого округу Черкаської області Плесюку О.С. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № 61162114 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа. Крім того, рішенням Господарського суду Черкаської області від 07 квітня 2020 року в справі № 14/1313(925/153/20), яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь КС «ФЕДЕРАЦІЯ» 1\~487\~751, 98 грн. На виконання вказаного рішення суду 04 вересня 2020 року видано наказ. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 16 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63058086 з примусового виконання зазначеного вище наказу. Вказані виконавчі провадження об`єднано в одне виконавче провадження № 63067784. В ході виконання даного виконавчого провадження приватним виконавцем Плесюком О.С. відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 221307695 від 23 серпня 2020 року встановлено, що 30 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. та зареєстрований за № 297, згідно з яким [PERSON] подарував своєму сину [PERSON] належний йому на праві власності житловий будинок, житловою площею 30,1 кв.м., розташований по [ADDRESS] . Даний правочин, на думку представника позивача, вчинений відповідачем без наміру створення правових наслідків з метою ухилення від спалти боргу та виконання судового рішення, а також уникнення звернення стягнення на майно відповідача при примусовому виконанні судового рішення, оскільки відчуження майна здійснено [PERSON] після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу та прийняття рішення про стягнення заборгованості. Представник позивача вважає, що вищевикладені обставини у своїй сукупності є підставою для визнання договору дарування недійсним. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 05 лютого 2021 року позовна заява була залишена без руху, з наданням позивачу часу для усунення недоліків. 18 лютого 2021 року від в.о. керівника КС «Федерація» Носань Н.С. засобами поштового зв`язку надійшла письмова заява на усунення недоліків, разом з доданими до неї документами. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 22 лютого 2021 року відмовлено у відкритті провадження у даній цивільній справі та роз`яснено позивачу, що розгляд цієї справи віднесено до юрисдикції господарського суду. Постановою Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2021 року апеляційну скаргу кредитної спілки «ФЕДЕРАЦІЯ» задоволено частково, ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 22 лютого 2021 року скасовано, а справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду. Після розгляду Черкаським апеляційним судом справа надійшла до Черкаського районного суду Черкаської області 26 квітня 2021 року. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 30 квітня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 02 червня 2021 року; запропоновано відповідачам протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення їм даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову. 02 червня 2021 року у зв`язку з неявкою відповідачів у судове засідання проведення розгляду справи відкладено до 14 липня 2021 року. У судовому засіданні, яке відбулося 14 липня 2021 року, представник позивача адвокат Назаренко С.А., а також представник позивача за довіреністю Капустін М.Р. заявлені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] , будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, про що свідчать дані рекомендованих повідомлень про вручення поштових відправлень, у судове засідання не з`явилися повторно, про причини неявки суд не повідомили. Із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не зверталися. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений судом строк відповідачі не скористалися. Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідачі, будучи належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, повторно не з`явилися в судове засідання без повідомлення причин та не подали відзив, а представники позивача не заперечують проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Частиною 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Частиною 6 статті 81 ЦПК України закріплено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши вступне слово представників позивача, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Як \~ \~вбачається \~ з\~ \~позовної \~ заяви\~ \~та \~ підтверджується\~ \~наявними \~ у\~ \~справі \~доказами,02 червня 2008 року КС «ФЕДЕРАЦІЯ» звернулася до Придніпровського районного суду м. Черкаси із позовом до [PERSON] , Фермерського господарства «Уелсі», ТОВ «Комбінат продовольчих товарів «Моринський» про стягнення грошових коштів в сумі 1\~134 553,50 грн. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 липня 2008 року, ухваленим у заочному порядку, позов КС «ФЕДЕРАЦІЯ» задоволено частково, розірвано договори кредиту № АЦ-00579 та № АЦ-00581 від 07 листопада 2007 року, укладені між КС «Федерація» та [PERSON] , стягнуто з [PERSON] , ФГ «Уелсі» та ТОВ «КПТ «Моринський» солідарно на користь КС «Федерація» борг за договором № АЦ-00579 від 07 листопада 2007 року та договором поруки № АЦ-00579-П від 07 листопада 2007 року в сумі 978 613,50 грн, вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 65-66/. Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 березня 2012 року заочне рішення від 17 липня 2008 року скасовано /а.с. 67/. Ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 грудня 2016 року провадження у справі в частині позовних вимог КС «Федерація» до ТОВ «КПТ «Моринський» та ФГ «Уелсі» закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 205 ЦПК України, 2004 року /а.с. 68/. Рішенням Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня 2017 року позов КС «Федерація» задоволено частково, стягнуто з [PERSON] на користь КС «Федерація» заборгованість за кредитними договорами № АЦ-00579 та № АЦ-00581 від 07 листопада 2007 року в розмірі 816 209 грн 09 коп., розірвано кредитні договори № АЦ-00579 та № АЦ-00581 від 07 листопада 2007 року, укладені між КС «Федерація» та [PERSON] , вирішено питання щодо розподілу судових витрат /а.с. 69-71/. Рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено частково, рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 січня 2017 року змінено, зменшено розмір стягнутої судом першої інстанції загальної заборгованості за кредитними договорами, стягнуто з [PERSON] на користь КС «Федерація» у рахунок погашення заборгованості за договором кредиту № АЦ-00581 від 07 листопада 2008 року 37 156,68 грн, за договором кредиту № АЦ-00579 від 07 листопада 2008 року 469 157,33 грн, а всього 506 314,01 грн; у решті рішення суду залишено без змін /а.с 72-74/. Постановою Верховного Суду від 21 жовтня 2019 року касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 17 січня 2017 року в незміненій при апеляційному перегляді частині та рішення Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року залишено без змін /а.с. 75-79/. На виконання вказаного рішення суду 26 червня 2017 року Придніпровським районним судом м. Черкаси видано виконавчий лист № 2314/2795/12 /а.с. 80/. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 04 лютого 2020 року відкрито виконавче провадження № 61162114 з примусового виконання зазначеного вище виконавчого листа /а.с. 81/. Крім того, рішенням Господарського суду Черкаської області від 07 квітня 2020 року в справі № 14/1313 (925/153/20), яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь КС «ФЕДЕРАЦІЯ» інфляційні втрати у розмірі 1\~310\~264,65 грн, 3 % річних у розмірі 177\~487,33 грн, а всього 1\~487\~751, 98 грн /а.с. 83-85/. На виконання вказаного рішення суду 04 вересня 2020 року Господарським судом Черкаської області видано наказ /а.с. 86/. Постановою приватного виконавця Плесюка О.С. від 16 вересня 2020 року відкрито виконавче провадження № 63058086 з примусового виконання зазначеного вище наказу /а.с. 88/. В ході виконання даних виконавчих проваджень приватним виконавцем Плесюком О.С. відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 221307695 від 23 серпня 2020 року встановлено, що 30 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір дарування жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 297 /а.с. 91-92/. Зі змісту вказаного договору, який надійшов від приватного нотаріуса Черкаського міського нотаріального округу Велікової Н.А. на запит суду, вбачається, що дарувальник [PERSON] безоплатно передав у власність обдарованого [PERSON] належний йому на праві приватної власності житловий будинок з прибудовою та надвірними спорудами, який знаходиться по [ADDRESS] . Цей договір сторони оцінили у 8\~700 грн. Загальна вартість житлового будинку згідно з Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно від 30 січня 2019 року за № 21724298 становить 8\~661 грн /а.с. 242/. Даний правочин, на думку сторони позивача, вчинений відповідачем без наміру створення правових наслідків з метою ухилення від сплати боргу та від виконання судового рішення, а також уникнення звернення стягнення на майно відповідача при примусовому виконанні судового рішення, оскільки відчуження майна здійснено [PERSON] після пред`явлення до нього позову про стягнення боргу та прийняття рішення про стягнення заборгованості. На думку сторони позивача, вищевикладені обставини у своїй сукупності є підставою для визнання договору дарування недійсним. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання правочину недійсним є одним з передбачених законом способів захисту цивільних прав та інтересів за статтею 16 ЦК України. Загальні вимоги щодо недійсності правочину встановлені статтею 215 цього Кодексу. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним як способу захисту є усталеним у судовій практиці, що підтверджується висновками, які містяться у постановах Верховного Суду України від 25.12.2013 у справі № 6-78цс13, від 11.05.2016 у справі № 6-806цс16, постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 17.06.2020 у справі № 910/12712/19, від 20.01.2021 у справі № 910/8992/19, від 16.03.2021 у справі № 910/3356/20, від 18.03.2021 у справі № 916/325/20, від 19.02.2021 у справі № 904/2979/20 тощо. Тому в кожній справі про визнання правочину недійсною суд повинен встановити наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання правочину недійсним і настання певних юридичних наслідків. Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише "про людське око", знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, які встановлені законом для цього виду правочину. Основними ознаками фіктивного правочину є введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Таким чином, суд, з`ясовуючи питання щодо фіктивності договору, як укладеного всупереч інтересам позивача, має з`ясувати дійсні наміри сторін, тобто чи була мета укладення договору іншою, аніж це випливає зі змісту договору. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до пункту 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Цивільний оборот ґрунтується на презумпції добросовісності та чесності учасників цивільних відносин, які вправі розраховувати саме на таку поведінку інших учасників, яка відповідатиме зазначеним критеріям і уявленням про честь та совість. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині (частина друга статті 13 ЦК України). Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах (частина третя статті 13 ЦК України). Рішенням Конституційного Суду України від 28 квітня 2021 року № 2-р(II)/2021 у справі № 3-95/2020(193/20) визнано, що частина третя статті 13, частина третя статті 16 ЦК України не суперечать частині другій статті 58 Конституції України, та вказано, що «оцінюючи домірність припису частини третьої статті 13 Кодексу, Конституційний Суд України констатує, що заборону недопущення дій, що їх може вчинити учасник цивільних відносин з наміром завдати шкоди іншій особі, сформульовано в ньому на розвиток припису частини першої статті 68 Основного Закону України, згідно з яким кожен зобов`язаний не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Водночас словосполука «а також зловживання правом в інших формах», що також міститься у частині третій статті 13 Кодексу, на думку Конституційного Суду України, за своєю суттю є засобом узагальненого позначення одразу кількох явищ з метою уникнення потреби наведення їх повного або виключного переліку. Здійснюючи право власності, у тому числі шляхом укладення договору або вчинення іншого правочину, особа має враховувати, що реалізація свободи договору як однієї із засад цивільного законодавства перебуває у посутньому взаємозв`язку з установленими Кодексом та іншими законами межами здійснення цивільних прав, у тому числі права власності. Установлення Кодексом або іншим законом меж здійснення права власності та реалізації свободи договору не суперечить вимогам Конституції України, за винятком ситуацій, коли для встановлення таких меж немає правомірної (легітимної) мети або коли використано юридичні засоби, що не є домірними. У зв`язку з тим, що частина третя статті 13 та частина третя статті 16 Кодексу мають на меті стимулювати учасників цивільних відносин до добросовісного та розумного здійснення своїх цивільних прав, Конституційний Суд України дійшов висновку, що ця мета є правомірною (легітимною)». Формулювання "зловживання правом" необхідно розуміти як суперечність, оскільки якщо особа користується власним правом, то його дія дозволена, а якщо вона не дозволена, то саме тому відбувається вихід за межі свого права та дію без права. Сутність зловживання правом полягає у вчиненні уповноваженою особою дій, які складають зміст відповідного суб`єктивного цивільного права, недобросовісно, в тому числі всупереч меті такого права. Суд наголошує, що приватно-правовий інструментарій не повинен використовуватися учасниками цивільного обороту для уникнення сплати боргу (коштів, збитків, шкоди) або виконання судового рішення про стягнення боргу (коштів, збитків, шкоди), що набрало законної сили. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). У постанові від 19 травня 2021 року в справі № 693/624/19 (провадження № 61-6420св21) Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що зловживання правом і використання приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню проявляється в тому, що: - особа (особи) «використовувала/використовували право на зло»; - наявні негативні наслідки (різного прояву) для інших осіб (негативні наслідки являють собою певний стан, до якого потрапляють інші суб`єкти, чиї права безпосередньо пов`язані з правами особи, яка ними зловживає; цей стан не задовольняє інших суб`єктів; для здійснення ними своїх прав не вистачає певних фактів та/або умов; настання цих фактів/умов безпосередньо залежить від дій іншої особи; інша особа може перебувати у конкретних правовідносинах з цими особами, які «потерпають» від зловживання нею правом, або не перебувають); - враховується правовий статус особи /осіб (особа перебуває у правовідносинах і як їх учасник має уявлення не лише про обсяг своїх прав, а і про обсяг прав інших учасників цих правовідносин та порядок їх набуття та здійснення; особа не вперше перебуває у цих правовідносинах або ці правовідносини є тривалими, або вона є учасником й інших аналогічних правовідносин). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок, що «позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) і недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Така протизаконна ціль, як укладення особою договору дарування майна зі своїм родичем з метою приховання цього майна від конфіскації чи звернення стягнення на вказане майно в рахунок погашення боргу, свідчить, що його правова мета є іншою, ніж та, що безпосередньо передбачена правочином (реальне безоплатне передання майна у власність іншій особі), а тому цей правочин є фіктивним і може бути визнаний судом недійсним». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 24 липня 2019 року у справі № 405/1820/17 (провадження № 61-2761св19) зазначено, що «цивільно-правовий договір (в тому числі й договір дарування) не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення сплати боргу або виконання судового рішення (в тому числі, вироку). Боржник (дарувальник), який відчужує майно на підставі безвідплатного договору на користь своєї матері після пред`явлення до нього позову банку про стягнення заборгованості, діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора, оскільки уклав договір дарування, який порушує майнові інтереси кредитора і направлений на недопущення звернення стягнення на майно боржника. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом. Як наслідок, не виключається визнання договору недійсним, направленого на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України). Вирішуючи питання про наявність підстав для визнання недійсним правочину внаслідок укладення договору, зміст якого суперечить ЦК України, Верховний Суд врахував, що: 1) відповідач відчужив майно після пред`явлення до нього позову про стягнення заборгованості; 2) майно відчужене на підставі безвідплатного договору; 3) майно відчужене на користь близького родича; 4) після відчуження спірного майна у відповідача відсутнє інше майно, за рахунок якого він може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. На переконання Верховного Суду, сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач діяв недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою уникнення звернення стягнення кредитором на його майно як боржника». У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 07 жовтня 2020 року в справі № 755/17944/18 (провадження № 61-17511св19) зроблено висновок, що «договором, що вчиняється на шкоду кредиторам (фраудаторним договором), може бути як оплатний, так і безоплатний договір. Застосування конструкції «фраудаторності» при оплатному цивільно-правовому договорі має певну специфіку, яка проявляється в обставинах, що дозволяють кваліфікувати оплатний договір як такий, що вчинений на шкоду кредитору. До таких обставин, зокрема, відноситься: момент укладення договору; контрагент з яким боржник вчиняє оспорюваний договір (наприклад, родич боржника, пасинок боржника, пов`язана чи афілійована юридична особа); ціна (ринкова/неринкова), наявність/відсутність оплати ціни контрагентом боржника). Обираючи варіант добросовісної поведінки, боржник зобов`язаний піклуватися про те, щоб його юридично значимі вчинки були економічно обґрунтованими. Також поведінка боржника, повинна відповідати критеріям розумності, що передбачає, що кожне зобов`язання, яке правомірно виникло, повинно бути виконано належним чином, а тому кожний кредитор вправі розраховувати, що усі існуючі перед ним зобов`язання за звичайних умов будуть належним чином та своєчасно виконані. Доброчесний боржник повинен мати на меті добросовісно виконати усі свої зобов`язання, а в разі неможливості такого виконання надати справедливе та своєчасне задоволення (сатисфакцію) прав та правомірних інтересів кредитора (див. висновок, викладений у постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18). Вчинення власником майна правочину з розпорядження належним йому майном з метою унеможливити задоволення вимоги іншої особи стягувача за рахунок майна цього власника може бути кваліфіковане як зловживання правом власності, оскільки власник використовує правомочність розпорядження майном на шкоду майновим інтересам кредитора (висновок викладений у постанові об`єднаної палати Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 07.12.2018 у справі № 910/7547/17). Особа, яка є боржником перед своїми контрагентами, повинна утримуватися від дій, які безпідставно або сумнівно зменшують розмір її активів. Угоди, що укладаються учасниками цивільних відносин, повинні мати певну правову та фактичну мету, яка не має бути очевидно неправомірною та недобросовісною. Угода, що укладається "про людське око", таким критеріям відповідати не може. Позичальник у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, який став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку, не є абсолютно вільним в обранні варіантів власної поведінки, його дії не повинні призводити до такого стану, в якому він ставатиме неплатоспроможним перед своїми кредиторами. Боржник, який відчужує майно (вчиняє інші дії, пов`язані, із зменшенням його платоспроможності) після виникнення у нього зобов`язання діє очевидно недобросовісно та зловживає правами стосовно кредитора. Тому правопорядок не може залишати поза реакцією такі дії, які хоч і не порушують конкретних імперативних норм, але є очевидно недобросовісними та зводяться до зловживання правом, спрямованим на недопущення (уникнення) задоволення вимог такого кредитора. Отже будь-який правочин, вчинений боржником у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, внаслідок якого боржник перестає бути платоспроможним, має ставитися під сумнів у частині його добросовісності та набуває ознак фраудаторного правочину правочину, що вчинений боржником на шкоду кредиторам (див. висновки, викладені у постановах Верховного Суду від 28.11.2019 у справі № 910/8357/18, від 03.03.2020 у справі № 910/7976/17, від 03.03.2020 у справі № 904/7905/16, від 03.03.2020 у справі № 916/3600/15, від 26.05.2020 у справі № 922/3796/16, від 04.08.2020 у справі № 04/14-10/5026/2337/2011, від 17.09.2020 у справі № 904/4262/17, від 22.04.2021 у справі № 908/794/19, від 02.06.2021 у справі № 904/7905/16. Використання особою належного їй суб`єктивного права не для задоволення легітимних інтересів, а з метою заподіяння шкоди кредиторам, ухилення від виконання зобов`язань перед кредиторами є очевидним використанням приватно-правового інструментарію всупереч його призначенню ("вживанням права на зло"). За цих умов недійсність договору як приватно-правова категорія є інструментом, який покликаний не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. У такому разі звернення з позовом про визнання недійсним правочинів боржника на підставі загальних засад цивільного законодавства та недопустимості зловживання правом є належним способом захисту, який гарантує практичну й ефективну можливість захисту порушених прав кредитора та боржника. Із встановлених обставин справи убачається, що внаслідок невиконання своїх зобов`язань у позичальника ( [PERSON] ) утворилася заборгованість перед КС «ФЕДЕРАЦІЯ» за договорами кредиту № АЦ-00579 та № АЦ-00581 від 07 листопада 2008 року у загальному розмірі 506 314,01 грн, що підтверджується рішенням Апеляційного суду Черкаської області від 20 квітня 2017 року. Водночас, 30 січня 2009 року між [PERSON] та [PERSON] укладено оспорюваний договір дарування жилого будинку, посвідчений приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу Веліковою Н.А. та зареєстрований в реєстрі за № 297. Зміст спірного правочину свідчить про те, що боржник безоплатно здійснив відчуження майна. У справі, що переглядається, очевидно, що учасники цивільних відносин (сторони оспорюваного договору дарування житлового будинку) «вживали право на зло», оскільки цивільно-правовий інструментарій (оспорюваний договір дарування) використовувався учасниками для недопущення звернення стягнення на майно боржника. Встановлені судом обставини дозволяють зробити висновок, що оспорюваний договір дарування є фраудаторним, тобто вчиненими на шкоду кредитору. До обставин, які дозволяють кваліфікувати оспорюваниий договір як фраудаторний, суд відносить: - момент вчинення договору (30 січня 2009 року, тобто у період настання у відповідача зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором позивачем); - контрагент, з яким боржник вчинив оспорюваний договір (син боржника); - безвідплатність договору; - відсутність іншого нерухомого майна після відчуження спірного майна, за рахунок якого [PERSON] може відповідати за своїми зобов`язаннями перед кредитором. Сукупність наведених обставин доводить той факт, що відповідач [PERSON] як позичальник у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, який став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку та відчужив майно (житловий будинок) на підставі договору дарування на користь свого сина ( [PERSON] ) у період настання зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором, діяв очевидно недобросовісно, зловживаючи своїми цивільними правами на шкоду правам інших осіб, оскільки відчуження належного йому майна відбулося з метою недопущення звернення стягнення на його майно як боржника, що дає суду законні підстави для задоволення позову. Водночас, суд зауважує, що, як уже зазначалося, ухвалою Придніпровського районного суду міста Черкаси від 27 березня 2012 року заочне рішення від 17 липня 2008 року скасовано. При цьому, Придніпровським районним судом міста Черкаси встановлено, що в матеріалах справи відсутні достовірні дані про повідомлення [PERSON] про час судових засідань, оскільки направлена за його адресою рекомендована кореспонденція поверталася до суду без вручення адресату за збігом терміну зберігання, а телеграма, що направлялась за місцем його проживання, була вручена не йому особисто. Також у суду були відсутні дані про вручення відповідачу заочного рішення в установленому законом порядку. Згідно з вимогами частини 4 статті 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. З огляду на вищевикладене доводи представників позивача про те, що [PERSON] був обізнаний або мав бути обізнаний щодо результатів розгляду Придніпровським районним судом міста Черкаси позовної заяви КС «ФЕДЕРАЦІЯ» та із існуванням заочного рішення Придніпровського районного суду міста Черкаси від 17 липня 2008 року на момент укладення спірного договору не заслуговують на увагу. Разом з\~тим,\~суд зазначає,\~що факти,\~викладені в\~ухвалі Придніпровського\~районного суду\~міста Черкаси\~від 27\~березня 2012\~року,\~не спростовують\~висновків суду\~про те,\~що на\~момент укладення\~спірного правочину\~ [PERSON] , як позичальник у кредитному зобов`язанні, що виникло первинно з його волі та згідно з його бажанням, який став боржником у зв`язку з невиконанням ним свого обов`язку, діючи недобросовісно, відчужив майно у період настання у нього зобов`язання з погашення заборгованості перед кредитором. При цьому, суд зауважує, що у постанові від 25 червня 2019 року в справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19) Велика Палата Верховного Суду вказала, що «посилання суду в рішенні на інші норми права, ніж зазначені у позовній заяві, не може розумітися як вихід суду за межі позовних вимог. У зв`язку з цим господарський суд, з`ясувавши у розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу в обґрунтування своїх вимог або заперечень послалися не на ті норми, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує у прийнятті рішення саме такі норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини». Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, ухвалюючи рішення, суд присуджує стягнути з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь позивача витрати по сплаті судового збору в розмірі 2102 грн 00 коп., які сплачено останнім при зверненні до суду з цим позовом. Враховуючи наведене та

Outcome: approved