Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-23 00:00:00

У березні 2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача товариства з обмеженою відповідальністю "Споживчий Центр" (далі - ТОВ "Споживчий Центр") про визнання недійсним кредитного договору. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що між ТОВ "Споживчий Центр" та [PERSON] укладено кредитний договір від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730, відповідно до умов якого ТОВ "Споживчий Центр" надано позичальнику кредит на будь-які законні цілі у сумі 1500,00 грн. на строк 7 (сім) календарних днів з 12.02.2015 року до 19.02.2015 року. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору суму в розмірі 210,00 грн. за 7 (сім) календарних днів. [PERSON] зазначила, що кредитний договір пролонгувався декілька разів, а саме: 26.02.2015 року, 07.04.2015 року, 15.04.2015 року, 23.04.2015 року, 30.04.2015 року, 15.05.2015 року та 28.05.2015 року. Позивач вважала, що при укладенні кредитного договору порушені її права як споживача згідно з нормами Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", Закону України "Про третейські суди", Закону України "Про захист персональних даних", Закону України "Про інформацію". Як стверджувала позивач, відповідач не ознайомив її належним чином з умовами кредитування, оформлення кредитного договору відбувалося протягом менше ніж півгодини, після чого [PERSON] було вручено кредитний договір з додатками, які вона, не читаючи через дрібний шрифт, підписала, надіючись на добросовісність відповідача. Також [PERSON] в обґрунтування своїх позовних вимог вказала, що їй не було надано повної, всебічної, об'єктивної та достовірної інформації про умови кредитування перед укладенням та під час укладення кредитного договору, інформації про суть наданих відповідачем фінансових послуг. Крім того, позивач вказує у своєму позові, що вона не мала достатньо часу прочитати кредитний договір, не могла через неналежну інформованість та необізнаність у повному обсязі оцінити умови кредитного договору стосовно їх вигідності. Також позивач зазначила, що оспорюваним кредитним договором всупереч вимогам чинного законодавства покладено на боржника подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення договірного зобов'язання, а саме за прострочку повернення кредиту та за прострочку повернення плати за користування кредитом. Окрім цього, [PERSON] вважала, що розмір пені, встановлений у п.5.4. кредитного договору, значно завищений і не відповідає вимогам ст.3 Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", що є підставою для визнання його недійсним. Також підставою для визнання кредитного договору недійсним, на думку позивача, є відсутність у ньому умови про припинення дії договору, про відповідальність відповідача, а також про те, що свої зобов'язання кредитор має відкликати у будь-який час в односторонньому порядку. Також позивач вказала, що умова кредитного договору про третейське застереження є порушенням ч.1 ст.203 ЦК України щодо змісту правочину та не узгоджується з положеннями п.14 ч.1 ст.6 Закону України "Про третейські суди" від 11.05.2004 року №1701-ІV. Крім того, як стверджувала позивач, позбавлення її права відізвати свою згоду на обробку персональних даних, так як у п.9.4 кредитного договору встановлено її безвідкличність, є порушенням закону, а відтак підставою для визнання такого пункту договору недійсним. З цих підстав [PERSON] просила суд визнати недійсним кредитний договір від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 разом з додатковими угодами до нього, укладеного між ТОВ "Споживчий Центр" та [PERSON] Позивач та її представник в судове засідання не з'явилися, позивач про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, представник позивача подав заяву, в якій просив суд розглядати справу за його відсутності, в даній заяві зазначено, що позивач позов підтримує та не заперечує проти заочного розгляду справи . Представник відповідача в судове засідання не з'явилася, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, представник відповідача подала заяву, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, проти задоволення позову заперечує в повному обсязі з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що між ТОВ "Споживчий Центр" та [PERSON] укладено кредитний договір від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730, відповідно до умов якого ТОВ "Споживчий Центр" надано позичальнику кредит на будь-які законні цілі у сумі 1500,00 грн. на строк 7 (сім) календарних днів з 12.02.2015 року до 19.02.2015 року. За користування кредитом позичальник сплачує кредитору суму в розмірі 210,00 грн. за 7 (сім) календарних днів (а.с.24). З доданих до матеріалів справи копій квитанцій вбачається, що кредитний договір пролонгувався декілька разів, а саме: 26.02.2015 року, 07.04.2015 року, 15.04.2015 року, 23.04.2015 року, 30.04.2015 року, 15.05.2015 року та 28.05.2015 року (а.с.25-29). Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Судом встановлено, що кредитні кошти в обсязі, визначеному кредитним договором, були надані ТОВ "Споживчий Центр" позичальнику [PERSON], які вона використала за цільовим призначенням. У свою чергу, [PERSON] не виконує належним чином зобов'язання щодо своєчасної та у повному обсязі сплати усіх платежів за кредитним договором, допустила заборгованість зі сплати кредиту. Судом встановлено, що 25.06.2014 року між ТОВ "Споживчий Центр" та [PERSON] вже укладався кредитний договір №25.06.2014-000000731, який є аналогічним оспорюваному кредитному договору (а.с.47-48). Згідно ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами ч.1 ст.627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Ч.1 ст.628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У кредитному договорі від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 зазначено, що [PERSON] про умови кредитування повідомлена відповідно до ч.2 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" та примірник цього договору отримала (а.с.24, зворотній бік). Згідно п.4.6. кредитного договору від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 позичальник, підтверджує, зокрема, що він уклав цей договір, повністю усвідомлюючи значення своїх дій та згідно з вільним волевиявленням; він повністю розуміє та вважає справедливими щодо себе усі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними; він володіє всіма необхідними документам, що необхідні для укладення договору, та має здатність виконувати його умови; він не обмежений у дієздатності, при укладенні та виконанні договору не вимагається згоди будь-якої третьої особи; договір не суперечить будь-яким договірним обмеженням, що є обов'язковими для позичальника; на день підписання договору відсутні будь-які перешкоди для його підписання та виконання та будь-які судові розслідування (спори), розслідування з боку державних контролюючих органів, що можуть істотно та/або негативно вплинути на фінансовий стан та платоспроможність позичальника. Таким чином, зі змісту кредитного договору від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 вбачається, що сторони досягли всіх істотних умов договору та погодилися з його умовами, про що свідчать їх особисті підписи на вказаному договорі. Судом також встановлено, що укладаючи оспорюваний кредитний договір, сторони діяли вільно, на власний розсуд вибираючи контрагента та визначаючи його умови. Так, підписавши кредитний договір від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 позичальник та кредитор погодилися з усіма його умовами. Аналізуючи зміст оспорюваного договору, суд не вважає, що у ньому порушено принцип рівності сторін договору. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно зі ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.3 ст.228 ЦК України питання недійсності правочину у разі недодержання вимоги щодо його відповідності інтересам держави і суспільства, його моральним засадам вирішується виключно судом. Жодних підстав недійсності кредитного договору від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730, передбачених ст.203 ЦК України, [PERSON] не вказала. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась також на той факт, що вона не оцінила умови договору на предмет їх вигідності для себе, а тому кредитний договір має бути визнаний недійсним. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. У ст.627 ЦК України закріплено принцип свободи договору, у відповідності до якого сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Враховуючи вимоги п.п.1.1.,2.1.,4.6. кредитного договору, суд вважає, що, підписуючи зазначені договори, позивач не могла не зауважити, що підписує саме цей договір та досягла всіх істотних умов при укладенні вказаного договору. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач не надала жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, вона помилялись щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договору, укладеного між нею та відповідачем у справі. Позивач та її представник не заявляли у судовому засіданні будь-яких клопотань про витребування доказів на підтвердження згаданих обставин чи допиту свідків, які можуть підтвердити ці обставини. Крім того, твердження позивача про те, що при укладенні кредитного договору були порушені норми Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", є необґрунтованим, оскільки в преамбулі згаданого Закону чітко визначене коло учасників та правовідносин, на які поширюється дія цього Закону, а саме на договірні правовідносини між платниками та одержувачами грошових коштів щодо відповідальності за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань. Суб'єктами зазначених правовідносин є підприємства, установи та організації незалежно від форм власності та господарювання, а також фізичні особи - суб'єкти підприємницької діяльності. Відтак, на правовідносини між позивачем (фізичною особою) та відповідачем сфера дії Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань" не поширюється, а тому його норми не порушені. Також безпідставним є посилання позивача на наявність в кредитному договорі умов, що встановлюють подвійну відповідальність за одне і те саме правопорушення, з огляду на наступне. П.п.3.2.,3.3. кредитного договору встановлено, що плата за користування кредитом нараховується та обліковується в розмірі, вказаному в п.1.1. цього договору, в день, визначений в п.1.1. як термін повернення кредиту або пролонгації договору. Неповернення кредиту та несплата плати за користування ним - це два різні порушення договору, тому встановлення відповідальності за кожне порушення не суперечить жодній нормі чинного законодавства. Крім того, згідно умов оспорюваного кредитного договору нарахування одночасно і пені, і плати за користування кредитом не передбачене. Окрім цього, необґрунтованим є твердження позивача про порушення кредитором норм п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (норми про компенсацію вартості продукції), виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України кредитодавець зобов'язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно умов кредитного договору від 12.02.2015 року №12.02.2015-000000730 ТОВ "Споживчий Центр" передало [PERSON] грошові кошти, а не продукцію, які позичальник зобов'язана була повернути, а не компенсувати її вартість. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За приписами ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, пеня є видом забезпечення виконання зобов'язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди. Також не відповідають дійсності посилання позивача на той факт, що зміст кредитного договору суперечить нормам ЦК України та інших актів цивільного законодавства, оскільки в ньому відсутні умови припинення дії договору, в тому числі і умови щодо дострокового розірвання договору позичальником та кредитором. Так, п.п.6.2.,8.2. кредитного договору передбачено право дострокового розірвання договору як позичальником, так і кредитором. Окрім цього, ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює перелік умов договору, оскільки в ній міститься виключення "якщо інше не передбачено законом" та право сторін встановлювати й інші умови "інші умови за згодою сторін". Також в даній статті не визначено, що перелічені умови є істотними, а відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав. Позивачем не надано суд належних та допустимих доказів порушення відповідачем її законних прав та інтересів. Крім того, п.1.1. кредитного договору передбачено, що кредит надається позичальнику для використання на будь-які законні цілі, а не для споживчих потреб. Відповідно до вимог п.23 ч.1 ст.1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" встановлено, що договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Відповідно до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04.1996 року №5 "Про практику розгляду цивільних справ за позовами про захист прав споживачів" Законом України "Про захист прав споживачів" регулюються відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних побутових потреб громадян. Таким чином, договором про надання споживчого кредиту є не будь-який кредитний договір, а лише той, грошові кошти за яким надаються на придбання продукції та задоволення власних побутових потреб громадян. З наведеного вище вбачається, що оскільки кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, не є договором про надання споживчого кредиту, а тому на нього не поширюється дія п.14 ч.1 ст.6 Закону України "Про третейські суди". Крім того, відповідно до п.11.7 кредитного договору та відповідно до ст.217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому. Оскільки позивачем заявляється вимога про визнання недійсним кредитного договору в цілому, а не окремо третейського застереження, то задоволення такої вимоги також є безпідставним. Також пп.пп.3,5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб'єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб'єкт персональних даних або який укладено на користь суб'єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб'єкта персональних даних; необхідність виконання обов'язку володільця персональних даних, який передбачений законом. Пп.2 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб'єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом. Судом встановлено, що на даний час правовідносини за кредитним договором між позивачем та відповідачем не припинені. Відповідно до п.15 ч.2 ст.6, ст.ст.9,15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлений обов'язок суб'єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов'язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п'яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом. Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб'єкта персональних даних більше не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку. Враховуючи вищевикладене та те, що зобов'язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобоов'язань позичальника не змінився, суд вважає, що підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору немає. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову з мотивів його безпідставності та необгрунтованості. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 203, 215, 216, 229, 251, 252, 526, 546, 550, 551, 611, 626-629, 638, 1054, 1055 Цивільного кодексу України, Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань", Закону України "Про третейські суди", Закону України "Про захист персональних даних", Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення", та,

Outcome: dismissed