Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-03 00:00:00

У листопаді 2013 року [PERSON] звернувся до Обухівського районного суду Київської області з позовом до Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", [PERSON], Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та зобов'язання вчинити дії. Свої вимоги обґрунтовував тим, що 26 вересня 2012 року між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" було укладено Кредитний договір №879 за умовами якого банк відкрив позичальнику відновлювальну кредитну лінію з лімітом 2 450 000, 00 грн. строком дії з 26.09.2012 року по 25.0.9.2013 року. Того ж дня між [PERSON] та банком укладено Договір іпотеки №879/980-ОФ/І, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №13321, згідно якого було забезпечено належне виконання [PERSON] умов Кредитного договору №879/980-ФО від 26.09.2012 року. Вважає, що Договір іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року підлягає визнанню недійсним, як такий, що вчинено під впливом обмани. Просив визнати недійсним Договір іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року, укладений між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрований в реєстрі за №13321; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з державного реєстру іпотек запис щодо Договору іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №13321; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна записи здійснені на підставі Договору іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №13321. 04.02.2014 року представник [PERSON] в судове засідання з'явився, та просив суд задовольнити позовні вимоги викладені в позовній заяві з урахуванням уточнень до позовної заяви. Відповідачі по справі Публічне акціонерне товариство "Міський комерційний банк", [PERSON], Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу [PERSON] та їх представники в судове засідання не з'явились, про день та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Міський комерційний банк", [PERSON], Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки та зобов'язання вчинити дії підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне. 26 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" та [PERSON] було укладено Кредитний договір №870/980-ФО, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит в розмірі 2 450 000, 00 грн. строком по 25.09.2013 року та сплатою відсотків у розмірі 29,00% річних. Ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З метою забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за Кредитним договором від 26.09.2012 року №879/980-ФО, 26.09.2012 року між Банком та [PERSON] було укладено Договір іпотеки №879/980-ФО/І. Згідно Договору іпотеки від 26.09.2012 року №879/980-ФО/І [PERSON] виступив майновим поручителем в частині забезпечення зобов'язань повернення [PERSON] грошових коштів в розмірі 2 450 000, 00 грн., в тому числі і сплаті процентів, пені за порушення позичальником умов кредитного договору та будь-якого збільшення цієї суми, яке прямо передбачене умовами кредитного договору. Предметом іпотеки є: земельні ділянки площею 0,1791 га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер: 3223155400:03:025:0036 та 0,1292 га з цільовим призначенням для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер: 3223155400:03:025:0040, які розташовані [ADDRESS]. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в яких одна сторона ( боржник ) зобов'язана вчинити на користь іншої сторони ( кредитора ) певну дію ( передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ч. 1 ст. 3 Закону України "Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Як вбачається з матеріалів справи, у підставах позовних вимог, позивач посилається на те, що іпотеки №879/980-ОФ/І укладений 26 вересня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "Міський комерційний банк" та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, як такий, що вчинено під впливом обману. Обставини введення позивача в оману спричинили його звернення до Прокуратури Подільського району м. Києва з заявою про вчинення щодо нього кримінального правопорушення. За результатами звернення позивача до прокуратури Подільського району м. Києва, розпочато кримінальне провадження №42013110070000233 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України в якому [PERSON] визнано потерпілим. Досудовим розслідуванням у кримінальному провадженні №42013110070000233 встановлено, що 26.09.2012р. [PERSON] шляхом обману та зловживанням довірою заволоділа грошовими коштами ПАТ «Міський комерційний банк» та спільно з невстановленими особами зазначеної банківської установи вчинила замах на заволодіння, шляхом обману, майном [PERSON] в особливо великому розмірі. Також в ході досудового розслідування було встановлено, що [PERSON] у серпні-вересні 2012р., діючи умисно, з метою схиляння [PERSON] до укладання договору іпотеки з ПАТ «Міський комерційний банк» для забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором та створення у нього враження про платоспроможність останньої, виготовив та пред'явив [PERSON] довідки від ПАТ «КБ «ПриватБанк» та ПАТ «Міський комерційний банк» до яких вніс інформацію про повне виконання [PERSON] умов кредитних договорів. Вироком Подільського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року у справі №758/16295/13-к [PERSON] визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч. 1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян. Зазначеним вироком Подільського районного суду міста Києва встановлено, що [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] та ПАТ «Міський комерційний банк», вчинив злочини, передбачені ч. 1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, при цьому мотивом дій [PERSON] було переконання [PERSON] у платоспроможності [PERSON], схиляння [PERSON] до укладання на її користь іпотечного договору з ПАТ «Міський комерційний банк» і як наслідок, - сприяння [PERSON] та невстановленими службовими особами ПАТ «Міський комерційний банк» у замаху на заволодіння шляхом обману земельними ділянками [PERSON] кадастрові номери: 3223155400:03:025:0036, 3223155400:03:025:0037, 3223155400:03:025:0040 за адресою: [ADDRESS]. Наведені у вироку Подільського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року у справі №758/16295/13-к обставини свідчить про те, що укладаючи Договір іпотеки №879/980-ОФ/І укладений 26 вересня 2012 року позивач діяв під впливом омани. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Суд зазначає, що правочин - правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб'єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Презумпція правомірності правочину закріплена у ст. 204 ЦК та може бути спростована насамперед нормою закону, яка містить відповідну заборону. В той же час, відповідно до положень ст. 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або він не визнаний судом недійсним. Відповідно до вимог статті 230 Цивільного кодексу України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Як роз'яснено у п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року за № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Як уже зазначалось та встановлено вироком Подільського районного суду м. Києва від 19.12.2013 року у справі №758/16295/13-к, [PERSON], діючи в інтересах [PERSON] та ПАТ «Міський комерційний банк», вчинив злочини, передбачені ч. 1 ст.358, ч.4 ст.358 КК України, при цьому мотивом дій [PERSON] було переконання [PERSON] у платоспроможності [PERSON], схиляння [PERSON] до укладання на її користь іпотечного договору з ПАТ «Міський комерційний банк» і як наслідок, - сприяння [PERSON] та невстановленими службовими особами ПАТ «Міський комерційний банк» у замаху на заволодіння шляхом обману земельними ділянками [PERSON], які є предметом оспорюваного договору іпотеки. Відповідно до ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Що стосується позовних вимог про зобов'язання приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з державного реєстру іпотек запис щодо Договору іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №13321; зобов'язати приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу [PERSON] виключити з єдиного реєстру заборони відчуження об'єктів нерухомого майна записи здійснені на підставі Договору іпотеки №879/980-ОФ/І від 26.09.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстрованого в реєстрі за №13321, суд дійшов обгрунтованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог в зазначеній частині оскільки згідно п. 253 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №20/5 від 03.03.2004 року та зареєстрованої Міністерством юстиції України 03.03.2004 року за №283/8882, нотаріус знімає заборону щодо відчуження нерухомого майна (майнових прав на нерухоме майно) і транспортних засобів, що підлягають державній реєстрації, за заявою, зокрема, заставодавця (іпотекодавця) у разі визнання рішенням суду договору застави (іпотеки) недійсним. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України передбачає - кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною першою статті 16 ЦК України передбачено, що захист цивільних прав та інтересів здійснюється, зокрема, у такий спосіб, як визнання правочину недійсним. Відповідно до ст.60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього кодексу. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини третьої ст.212 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Розглянувши подані сторонами докази та дослідивши матеріали, заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов та уточнення до нього, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті та з урахуванням вимог чинного законодавства суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Також відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві -пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі ст. ст. 230, 509, 525, 526, 530 ЦК України, ст. ст. 10, 60, 79, 88, 179, 213, 224 ЦПК України, Закону України "Про іпотеку", суд -

Outcome: partial