Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-27 00:00:00

[PERSON] звернулась в суд з позовом до [PERSON] , третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог - служба у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації, про надання дозволу на тимчасовий виїзд дітей за кордон без згоди та супроводу батька та надання дозволу на виготовлення проїзних документів дітей для виїзду за кордон без згоди батька. Свої вимоги обґрунтовує тим, що між нею та відповідачем було розірвано шлюб за рішенням суду від 18.09.2017 року. Від даного шлюбу у них народилося двоє дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На даний час вона та діти проживають у Республіці Польща, де вона офіційно працевлаштована, а діти навчаються; донька систематично проходить лікування від епілепсії у місцевому інституті. Виїзд дітей за кордон був здійснений на підставі згоди обох батьків, нотаріально засвідченої - 16.05.2016 року, яка була дійсна до 16.05.2020 року, однак відповідач відкликав свою заяву про надання такого дозволу. Декілька разів на рік вони приїжджають в Україну з метою поновлення необхідних документів для виїзду за кордон. Діти перебувають виключно на утриманні позивача, у відповідача наявна заборгованість по сплаті аліментів, яка станом на 07.03.2019 року становить 348 734 грн. 60 коп. Разом з тим, відповідно до рішення районного суду у місті Рава-Мазовецька Республіки Польща відповідача позбавлено батьківських прав відносно його неповнолітніх дітей, рішення скеровано до України через Міністерство юстиції. Згідно із зміненими позовними вимогами просить надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу їх батька - [PERSON] в супроводі матері [PERSON] , строком із дня набрання рішенням законної сили та до 29 вересня 2029 року, а також надати дозвіл на виготовлення всіх документів, необхідних для виїзду за кордон неповнолітніх дітей без згоди їх батька [PERSON] . Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не надано жодного підтвердження про те, що діти навчаються у Республіці Польща, що старша донька потребує лікування - позивачем надано копія довідки за 2014 рік, коли лікування донька справді проходила, однак за участю відповідача, так як на той час вони перебували ще у шлюбі. Будь-яких доказів того, що донька [PERSON] потребує лікування станом на даний час і саме у Республіці Польща відповідачем не надано. Крім того, після розірвання шлюбу позивач повністю позбавила його спілкування з дітьми, він не знає про стан їхнього здоров`я, про навчання тощо, позивач усіляко перешкоджає його зустрічам із дітьми, тому він був змушений скасувати нотаріально засвідчену згоду на виїзд дітей за кордон шляхом її відкликання ще 21.05.2018 року. Цілком заперечує наявність заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей, так як будь-якого рішення з приводу стягнення з нього аліментів на утримання дітей немає, позивачем його не надано, а лише зазначено розрахунок заборгованості нею ж визначений та будь-яким доказами непідтверджений. Крім того, заперечує наявність рішення про позбавлення його батьківських прав, про таке йому невідомо взагалі, навіть при його наявності - рішення суду не визнане в Україні, тому будь-якої юридичної сили не має. У зв`язку з перешкоджаннями позивача у його зустрічах, спілкуванні з дітьми він був змушений звернутись до органу опіки та піклування Ківерцівської РДА з проханням усунення перешкод у побаченні з дітьми та участі у вихованні дітей. Рішенням органу опіки та піклування від 22.08.2019 року за № 44/02-18 було дозволено йому безперешкодно спілкуватись з дітьми під час їх перебування в Україні за домовленістю з матір`ю, проте остання абсолютно ігнорує таке рішення. Має намір брати активну участь у вихованні дітей, тому категорично заперечує щодо їх виїзду за кордон, тим більше на зазначений позивачем період, що становить майже 10 років. Позивач [PERSON] або її представник в судове засідання не з`явились, згідно з поданою заявою позивач просила проводити розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд їх задоволити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечували, оскільки відповідач більше півтора року не бачиться та спілкується з дітьми, так як позивач не допускає його до дітей, подальший виїзд їх за кордон унеможливить його участь у вихованні дітей та спілкуванні з ними. Представник третьої особи - служби у справах дітей Ківерцівської районної державної адміністрації Волинської області Дейна О.В. в судовому засіданні суду показала, що про дітей їм нічого не відомо, так як вони перебувають за кордоном. Відповідач [PERSON] звертався до них із заявою про скасування наданого ним дозволу на виїзд дітей за кордон та з проханням усунення перешкод у його спілкуванні із дітьми. Щодо задоволення позовних вимог поклалась на розсуд суду. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши представлені письмові докази, суд прийшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що батьками неповнолітніх [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , є [PERSON] та [PERSON] , згідно зі свідоцтвами про народження серії [NUMBER] від 11.01.2007 року (а.с. 7) та серії [NUMBER] від 06.10.2011 року (а.с. 8) Неповнолітні діти проживають разом із матір`ю у Республіці Польща з моменту розірвання шлюбу, що не заперечується сторонами по справі. За приписами ст. 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Громадянин України не може бути позбавлений права в будь-який час повернутися в Україну. Право фізичної особи на свободу пересування закріплене також у нормі ч. 1 ст. 313 ЦК України. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Законом України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" врегульовано порядок здійснення громадянами України права на виїзд з України та в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок. Відповідно до статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Частиною 3 статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» унормовано, що батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Статтею 150 СК України установлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно зі ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до вимог ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Конвенцією ООН про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина 1 статті 3 Конвенції ООН). Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування (частина 1 статті 18 цієї Конвенції). Правила перетинання державного кордону громадянами України передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, у супроводі одного з батьків або у супроводі осіб, які уповноважені одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків не перебуває у пункті пропуску через державний кордон. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків, зокрема, у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд за межі України громадянина, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; Таким чином, чинним законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків З аналізу ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" вбачається, що даною нормою передбачено можливість ухвалення судом рішення про надання дозволу на одноразовий виїзд за кордон особи, яка не досягла шістнадцятирічного віку. Такі поїздки можуть мати разовий характер з певним часовим проміжком перебування у відповідній державі. Таким чином, суд не вправі надавати дозвіл на виїзд дитини за кордон до досягнення нею певного віку без згоди батька, який не позбавлений батьківських прав (дозвіл на постійні виїзди за кордон). Крім того, надання такого дозволу в порушення вимог ст.ст. 153, 157 Сімейного кодексу України фактично позбавить батька дитини можливості брати участь у її вихованні та можливості особистого спілкування з нею. Судове рішення про надання дозволу на виїзд за межі України у супроводі одного з батьків повинно містити зазначення терміну вивезення дитини за кордон та країну, до якої дозволяється виїзд дитини без згоди батька, оскільки без зазначення таких відомостей та надання за рішенням суду дозволу на тимчасові виїзди дитини за кордон без згоди батька до повноліття дитини, суперечить вищезазначеним нормам матеріального права, які визначають рівність прав та обов`язків батьків відносно виховання дитини, що може призвести до фактичного позбавлення батька дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та можливості спілкування з нею. Крім того, стаття 11 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року покладає на держави зобов`язання вживати заходів для боротьби з незаконним переміщенням і поверненням дітей із за кордону. Відповідно до цілей Гаазької конвенції її суть полягає в тому, що один із батьків (або будь-яка інша особа, якій належать права піклування про дитину) не має права одноосібно приймати рішення про зміну місця проживання дитини або переміщення дитини на необмежений час у інше місце, зокрема вивозити її в іншу державу або не повертати дитину до держави її постійного проживання. Тимчасовий чи постійний виїзд дитини за кордон має відбуватись лише за погодженням з іншим із батьків, якщо він не позбавлений батьківських прав. Тобто зміна країни проживання дитини вимагає узгодження із іншим із батьків, адже такий переїзд, як правило, спричиняє зміну режиму спілкування дитини з другим з батьків, порядку участі у вихованні дитини, а також зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Як випливає з Рішення Європейського суду з прав людини «Справа «Савіни проти України»» від 18 грудня 2008 року, право батьків і дітей бути поряд один з одним становить основоположну складову сімейного життя і що заходи національних органів, спрямовані перешкодити цьому, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Виходячи зі змісту позовних вимог [PERSON] , вона просить суд надати дозвіл на виїзд за межі України неповнолітніх дітей за межі України в супроводі матері без згоди та супроводу батька строком із дня набрання законної сили рішенням суду до 29 вересня 2029 року, тобто без країни слідування, мети поїздки, зазначення часового проміжку перебування дітей у відповідній державі, та на доволі значний термін часу - близько 10 років, що суперечить нормам ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та п.п. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України. Цим самим, батько дітей, відповідач по справі, фактично буде позбавлений можливості бути поряд з дітьми і приймати участь у вихованні та спілкуванні з ними, що грубо порушить вимоги вищезазначених законодавчих норм, а тому в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Крім того, суд не бере до уваги посилання позивача на наявність у нього заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей та рішення суду іноземної держави про позбавлення його батьківських прав відносно неповнолітніх дітей, так як в силу розділу ІХ ЦПК України рішення іноземного суду, на які посилається позивач, у встановленому законом порядку в Україні не визнані, тому до уваги судом взяті бути не можуть. Враховуючи інтереси неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та сина [PERSON] , [INFO] , права та обов`язки обох батьків у вихованні дітей, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed