Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

20.01.2012 року [PERSON] звернулась з позовом в інтересах неповнолітніх дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], до [PERSON] та Деснянської районної у місті Чернігові ради про визнання недійсним розпорядження органу приватизації та свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], зазначаючи, що приватизацією порушено права неповнолітніх дітей. Зокрема, вказувала, що діти з народження проживають у спірній квартирі, проте, їх батько - відповідач [PERSON] приватизував квартиру лише на себе, без отримання дозволу органу опіки та піклування на таку приватизацію. Надане відповідачем рішення органу опіки та піклування №8 від 14.01.2008 року, у якому зазначено про надання такого дозволу було сфальсифіковане, про що вона дізналась лише у 2011 році. В процесі розгляду справи ухвалою суду співвідповідачем залучено Управління квартирного обліку та приватизації житлового фонду Чернігівської міської ради. Рішенням суду від 27.03.2012 року, яке оскаржується, позов задоволено: визнано незаконним розпорядження органу приватизації Деснянської районної у м. Чернігові ради № 232 від 27.02.2008 року про передачу у власність [PERSON] квартири [ADDRESS] та визнано незаконним свідоцтво про право власності [PERSON] на цю квартиру з підстав порушення відповідачами прав неповнолітніх дітей на участь у приватизації. Суд першої інстанції, ухвалюючи рішення, виходив з того, що, усупереч положенням ч.2 ст.8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду», ст.177 СК України та ч.2 ст.17 і ч.2,3 ст.18 Закону України „Про охорону дитинства", відповідачем неправомірно без дозволу органу опіки та піклування, позбавлено дітей права, передбаченого ст.8 Закону України « Про приватизацію державного житлового фонду» на участь у приватизації квартири, у якій вони проживали. Наявний у приватизаційній справі та наданий суду витяг з Рішення №8 виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові від 14.01.2008 року про надання дозволу на приватизацію квартири без неповнолітніх дітей, суд першої інстанції не взяв до уваги, зазначивши, що витяг з вказаного рішення має ознаки фіктивності. Рішення не оскаржувалось та набрало законної сили. На виконання рішення суду рішенням Чернігівського міськвиконкому від 22.05.2012 року скасовано розпорядження органу приватизації №232 від 27.02.2008 року про передачу квартири у власність [PERSON] та анульовано свідоцтво про його власність на цю квартиру. У державному реєстрі право власності [PERSON] на зазначену квартиру не зареєстровано ( а.с.78). 02.12.2014 року з апеляційною скаргою на зазначене рішення звернулось Публічне акціонерне Товариство „ Альфа Банк", вказуючи, що цим рішенням порушено право Банку, як іпотекодержателя квартири [ADDRESS], яка, відповідно до іпотечного договору від 24.04.2008 року, укладеного з [PERSON] на забезпечення ним виконання кредитного договору від 24.04.2008 року, була передана останнім в іпотеку Банку. Про існування рішення суду від 27.03.2012 року Банку стало відомо 21.11.2014 року під час розгляду іншої цивільної справи у суді за позовом Банку до [PERSON], [PERSON], про стягнення заборгованості за кредитним договором. Апелянт вказує, що на підставі оскаржуваного рішення свідоцтво про право власності [PERSON] на спірну квартиру анульовано, тому на даний час у власності відповідача ця квартира не перебуває, отже Банк не зміг у судовому порядку захистити свої права та стягнути заборгованість з [PERSON] за кредитом шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS]. Доводами апеляційної скарги щодо незаконності рішення є посилання на неповне з"ясування судом першої інстанції всіх обставин справи, невідповідність висновків суду фактичним обставинам та порушення і невірне застосування норм матеріального права, зокрема, ст.177 СК України, яка, на думку апелянта, до спірних правовідносин не застосовується, а також ч.3 ст.17 та ст.18 Закону України „ Про охорону дитинства", і не враховано положення ч.2 ст.2 Закону України „Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». Також, апелянт вважає, що суд залишив поза увагою той факт, що місцем проживання неповнолітніх дітей разом з їх матір"ю - позивачкою по справі, на момент приватизації була інша квартира - [ADDRESS], де вони були зареєстровані і проживали, про що свідчить наявна у справі довідка КП „ Деснянське" та КП « ЖЕД -10», отже, права дітей порушені не були. У судовому засіданні апеляційного суду представник Банку апеляційну скаргу підтримав у повному обсязі, пославшись на обставини, викладені у її доводах. Також, звернув увагу апеляційного суду на те, що з наявних у справі та додатково наданих стороною відповідача і досліджених у засіданні доказів вбачається, що особисто, як позивачка, так і відповідач( батьки неповнолітніх) при зверненні до відділу приватизації, засвідчили і підтвердили належними документами факт розірвання шлюбу між ними та факт проживання і реєстрації позивачки з неповнолітніми дітьми за іншою адресою. Позивач у судовому засіданні проти скарги заперечувала, зазначила, що в квартирі [ADDRESS] вони сім"єю проживали постійно, у тому числі і після їх розлучення з відповідачем. Яким чином їх з дітьми було у грудні 2007 року знято з реєстрації і видано довідку, що вони проживають і зареєстровані за іншою адресою, а не у квартирі, яка приватизувалась пояснити не змогла. Представник відповідача - управління квартирного обліку та приватизації Чернігівської міської ради апеляційну скаргу не визнала, пояснила, що у суді першої інстанції проти позову не заперечувала, так як з"ясувалось, що рішення органу опіки та піклування про надання згоди на приватизацію квартири без дітей, було підробним. Крім того пояснила, що весь пакет документів ( у тому числі і витяг з рішення органу опіки та піклування від 14.01.2008 року) було подано у відділ особисто [PERSON], заяву про відмову від участі в приватизації позивачка [PERSON] також писала особисто, зазначивши своє фактичне місце проживання - [ADDRESS]. Щодо необхідності дозволу органу опіки та піклування на приватизацію квартири, в якій неповнолітні діти проживали раніше, а на момент приватизації не проживають, пояснила, що конкретні правові підстави для обов"язкового надання дозволу органом опіки та піклування в такій ситуації назвати не може, але така практика існує для контролю та захисту житлових прав неповнолітніх. Представник відповідача - Деснянської районної у м. Чернігові ради апеляційну скаргу не визнала з аналогічних підстав. Надала на вимогу суду для огляду оригінал повного тексту протоколу виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради та рішення №8 від 14.01.2008 року, з якого вбачається, що питання щодо надання дозволу на приватизацію квартири [ADDRESS] без участі неповнолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] на засіданні виконавчого комітету Деснянської районної у м. Чернігові ради 14.01.2008 року, не розглядалось і не вирішувалось. Яким чином та ким був виготовлений підроблений текст витягу з рішення та поставлено на ньому печатку районної ради, пояснити не змогла. Відповідач та адвокат позивачки у судове засідання апеляційного суду не з"явились, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.120, 133,165). Заслухавши суддю-доповідача, пояснення осіб, які приймали участь у розгляді справи в апеляційному суді, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши законність рішення суду першої інстанції у межах, визначених ст. 303 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду приходить до висновку, що скарга підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що у спірній квартирі на момент приватизації проживали неповнолітні діти позивачки та [PERSON] : [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], але відповідач приватизацію квартири здійснив одноособово, без дозволу органу опіки та піклування, тобто, з порушенням ч.2 ст.8 Закону України „Про приватизацію державного житлового фонду", а також ст.177 СК України та сч.2 ст.17 ч.ч.2,3 ст.18 ЗУ „Про охорону дитинства". З висновками суду першої інстанції не може погодитись апеляційний суд, оскільки зазначене рішення ухвалене при неповному з"ясуванні обставин, які мають значення для вирішення спору, без аналізу наявних у справі доказів у їх сукупності та взаємозв"язку та з порушенням норм матеріального права, яким регулюються спірні правовідносини. Згідно зі ст.ст. 213,214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються 2) чи є інші фактичні обставини (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази, які їх підтверджують; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Крім того, відповідно до ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч. 4 ст. 60 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проте, у супереч названим нормам закону, суд першої інстанції ухвалив рішення, визнавши встановленими факти та обставини, які мають значення для вирішення спору, але жодним доказом підтверджені не були, крім того, зазначив, що витяг рішення органу опіки та піклування не приймає до уваги, так як він має «ознаки фіктивності». Враховуючи встановлене, колегія суддів апеляційного суду вважає, що вказаним вище вимогам закону оскаржуване рішення не відповідає. Апеляційним судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 21.10.1995 року по 05.12.2007 року та повторно з 27.09.2009 ( а.с. 6- 9), мають двох дочок [PERSON], [INFO] та [PERSON] [INFO] ( а.с. 10,11), які з народження і по 13.12.2007 року були зареєстровані та проживали з батьками за адресою [ADDRESS] ( а.с. 17,18). 05.12.2007 року позивачка та відповідач шлюб розірвали ( а.с. 8), а через тиждень після розірвання шлюбу - 13.12.2007 року, [PERSON] з неповнолітніми дітьми [PERSON] та [PERSON] виписані з спірної квартири та у цей же день постійно зареєстровані у квартирі батьків відповідача [ADDRESS] ( а.с.18,87), тобто, на момент приватизації квартири по [ADDRESS] не проживали. 17 січня 2008 року [PERSON] особисто подала заяву до Деснянської районної у м. Чернігові ради про те, що вона не заперечує проти приватизації [PERSON] квартири [ADDRESS] без її участі, оскільки зареєстрована і проживає за іншою адресою - [ADDRESS].( а.с. 57). Будь які докази, які б свідчили, що позивачка та неповнолітні діти фактично залишались проживати за попереднім місцем реєстрації або могли зберігати за собою право на проживання в спірній квартирі, в матеріалах справи відсутні і позивачем апеляційному суду не надано. За заявою [PERSON] про приватизацію розпорядженням органу приватизації №232 від 21.02.2008 року квартира [ADDRESS] безоплатно передана в приватну власність [PERSON]. В пакеті наданих для приватизації документів крім заяви [PERSON] знаходились : заява позивачки [PERSON] до Деснянської районної у м. Чернігові ради про те, що вона не заперечує проти приватизації квартири [ADDRESS], довідка КП „ Деснянське", з якої вбачається, що на момент приватизації у квартирі [ADDRESS] [PERSON] з 13.12.2007 року проживав і був зареєстрований один. Отже, достовірно знаючи, що [PERSON] буде здійснювати приватизацію квартири на себе, в якій з грудня 2007 року зареєстрований один, позивачка, як законний представник неповнолітніх, не чинила цьому перешкод, у тому числі і не вважала за необхідне, зберігати право дітей на приватизацію цієї квартири шляхом відновлення їх реєстрації, оскарження до правоохоронних органів неправомірних дій осіб, які причетні до фальсифікації документів, якщо вважала, що невідомим чином хтось її та неповнолітніх дітей зняв з реєстрації без їх відому, або, хоча б відмовивши [PERSON] в інтересах дітей, у здійснені ним приватизації квартири на себе. Також, апеляційним судом встановлено, що після приватизації квартири [PERSON] 24.04. 2008 року уклав кредитний договір з ПАТ „ Альфа банк" на суму 35000,00 доларів США, заборгованість за яким на червень 2014 року становить 3179177,99 грн, та, у забезпечення виконання цього договору 24.04.2008 року уклав з Банком Договір іпотеки, за яким квартиру [ADDRESS] передав в іпотеку ПАТ «АльфаБанк» ( а.с.103,107). 27.10.2009 року [PERSON] та [PERSON] повторно зареєстрували шлюб і з 29.10.2009 року позивачка разом з доньками [PERSON] та [PERSON] були повторно зареєстровані в [ADDRESS], що свідчить про обізнаність позивачки щодо правового статусу квартири та хто є її власником. Відповідно до вимог ст.ст. 58,59 ЦПК України надані суду докази мають бути належними та допустимими. На пропозицію суду надати пояснення щодо обставин зняття з реєстрації дітей та її із спірної квартири та докази, які б спростували наявні у справі офіційні документи компетентних органів щодо місця реєстрації і проживання неповнолітніх дітей разом з матір»ю з грудня 2007 - по жовтень 2009 року, позивачка пояснити не змогла, доказів не надала, клопотання про витребування судом додаткових доказів, які сама надати суду не має можливості, не заявила. Враховуючи правову позицію Верховного Суду України від 30.01.2013 року по справі №6-125ис12, з метою встановлення фактичних обставин справи, які мають значення для вирішення спору та для надання сторонами тих доказів, на які вони посилаються, а також , з огляду на те, що ні позивачка та її представник, а також сам відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленими про розгляд справи, у судові засідання не з"являлись, апеляційний суд на підставі п.4 ч.1 ст.169 ЦПК України суд визнав за необхідне викликати для особистих пояснень [PERSON], який у судове засідання так і не з"явився, та [PERSON], яка на виклик за ухвалою у судове засідання з"явилась, але спростовуючи свою причетність до вчинення дій по оформленню недостовірних документів щодо фактичного проживання її та дітей, пояснила лише про те, що вона нічого не знала, належними та допустимими доказами фактів, засвідчених в офіційних довідках щодо місця реєстрації та проживання неповнолітніх дітей не спростувала. Щодо її особистої заяви про згоду на приватизацію квартири [PERSON] та її фактичного місця проживання у той період, пояснила, що вона писала її, але на вимогу [PERSON] . Також пояснила, що після задоволення судом першої інстанції позову, заявленого в інтересах неповнолітніх, ні позивачка ні особисто старша їх донька, [PERSON], яка на даний час вже є повнолітньою, але яку суд апеляційної інстанції позбавлений процесуальної можливості залучити до участі у справі, правом на приватизацію, відновленим на підставі цього рішення так і не скористались, квартира залишається у їх користуванні, але не приватизованою. За змістом ст. ст.1,ч.1 ст.5, ст.8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» у редакції чинній на час приватизації, наймачі квартир ( будинків) державного житлового фонду та члени їх сімей, які постійно проживають у квартирі разом з наймачем або за яким зберігається право на житло, мають право на приватизацію займаних квартир шляхом передачі їм цих квартир в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім»ї, які постійно мешкають у даній квартирі , у тому числі, тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, на підставі рішення відповідного органу. Відповідно до правил ст. 242 ЦК України, законними представниками неповнолітніх являються їх батьки зобов"язані вирішувати ці питання з врахуванням інтересів неповнолітніх. Крім того, відповідно до п.21 Положення про порядок передачі квартир у ( будинків) у власність громадян у довідці про склад сім"ї, яка додається до заяви про приватизацію, вказуються члени сім"ї наймача, які прописані та мешкають разом з ним, а також, тимчасово відсутні, за якими зберігається право на житло. Згідно ст.12 Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей" ( у редакції чинній на момент приватизації) органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Для здійснення будь-яких правочинів стосовно нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, потрібна попередня згода органів опіки та піклування. Тому, одним із правочинів, які не можуть вчиняти батьки, або особи, які їх замінюють, без дозволу органу опіки та піклування, відповідно до ст. 177 СК України, ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей» та ч. 3 ст. 17 Закону України "Про охорону дитинства" є відмова від майнових прав дитини, до яких відноситься й право користування жилим приміщенням. Проте, виходячи із змісту ст. 8 Закону України „ Про приватизацію державного житлового фонду", п.21 Положення про порядок передачі квартир у ( будинків) у власність громадян та, ґрунтуючись на доказах, наявних у справі, апеляційним судом встановлено, що неповнолітні [PERSON] 1996 року народження та [PERSON], 2006 року народження, не були зареєстровані і не проживали в [ADDRESS], так як були зареєстровані і проживали за іншою адресою разом з позивачкою після її розлучення з відповідачем. Обставин, та доказів на обґрунтування обставин, які б свідчили, що не проживання дітей у спірній квартирі було тимчасовим і за ними зберігалось право на житло у спірній квартирі відповідно приписів до ст.71,72 ЖК України на час оформлення приватизації, також не встановлено. Отже, суд першої інстанції, безпідставно визнавши встановленим, що неповнолітні діти позивачки та вона сама проживали у [ADDRESS] на момент приватизації, тобто, фактично визнавши, що неповнолітні також мали право на отримання у власність в порядку приватизації частину спірної квартири, безпідставно визнав встановленим факт, який не був підтверджений будь якими належними та допустимими доказами. А встановивши такий факт,

Outcome: dismissed