Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась в суд із позовом до Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, третя особа - Перша тернопільська державна нотаріальна контора, про визнання права власності на майно в порядку спадкування, а саме просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6125282800:02:001:0054, розташовану на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, що належала померлому [INFO] [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу земельної ділянки, посвідченого 24.07.2008року приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстровим №6190. Свої вимоги обґрунтовує тим, що після смерті чоловіка [PERSON], відкрилась спадщина на земельну ділянку площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6125282800:02:001:0054, розташовану на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії їй відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом через відсутність правовстановлюючих документів на земельну ділянку. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила суд його задовольнити. Відповідач Драганівська сільська рада Тернопільського району Тернопільської області в судове засідання явку свого представника не забезпечила, однак надіслала суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, проти задоволення позову не заперечила. Представник третьої особи - Першої тернопільської державної нотаріальної контори в судове засідання не з»явився, однак направив суду заяву, в якій просить справу розглядати у їх відсутності, по наявних в справі документах. Згідно ч. 2 статті 158 ЦПК України, особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Судом встановлено, що 24 липня 2008 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON], діючою по довіреності від імені [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6125282800:02:001:0054, розташованої на території Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області. Даний договір цього ж числа посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу [PERSON] за реєстр. №6190. Пунктом 10 цього договору визначено, що право власності на земельну ділянку виникає у [PERSON] з моменту отримання державного акту на право власності на земельну ділянку і його державної реєстрації. [PERSON], за життя, 15.11.2013року, склав заповіт зареєстрований в реєстрі за №140, посвідчений секретарем виконавчого комітету Великоходачківської сільської ради Козівського району Тернопільської області Войтович І.М., яким заповів [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,16 га згідно державного акта серії ЯГ №0001638, [PERSON] квартиру за адресою [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,1011 га в смт. Славське Сколівського р-ну Львівської області, [PERSON] все інше належне йому майно, яке буде належати йому на день смерті і на яке за законом він матиме право. [INFO] року [PERSON] помер (свідоцтво про смерть серії [NUMBER], актовий запис №25, зроблений 26.11.2013 року Великоходачківською сільською радою Козівського району Тернопільської області). Постановою державного нотаріуса Першої тернопільської державної нотаріальної контори Новак О.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 18.09.2014р. за №2547/02-31 [PERSON] відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після померлого, [INFO] року, [PERSON], на земельну ділянку площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, кадастровий номер 6125282800:02:001:0054, розташовану на території Драганівської сільської ради Тернопільського району, Тернопільської області, у зв'язку із тим, що у неї відсутні правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Із зазначеної постанови вбачається, що при зверненні до нотаріальної контори, 18 вересня 2014 року, у зв'язку із видачею свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 0,17 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована на території с. Драганівка Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, спадкоємцем пред'явлено лише договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений [PERSON], приватним нотаріусом Тернопільського районного нотаріального округу, 24 липня 2008 року, за реєстровим № 6190, згідно якого спадкодавець [PERSON] придбав земельну ділянку площею 0,17 га, кадастровий номер: 6125282800:02:001:0054 для будівництва і обслуговування житлового будинку, що розташована на території с. Драганівка Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області і який був підставою для видачі Державного акта на право приватної власності на землю (згідно п. 10 договору купівлі - продажу: "Право власності на земельну ділянку виникає у [PERSON] з моменту отримання Державного акта на право власності на земельну ділянку і його державної реєстрації"). Отже, з поданих спадкоємцем [PERSON] документів випливає, що спадкодавець [PERSON] не зареєстрував своє право власності на заявлену земельну ділянку. Згідно державного акта на право приватної власності на землю серії І-ТР №017496 вбачається, що земельна ділянка площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташована на території с.Драганівка Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області належить на праві приватної власності [PERSON]. Розглянувши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд прийшов до переконання про необхідність відмовити у задоволенні позовних вимог з наступних мотивів. Відповідно до статті 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Статтею 212 ЦПК визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвічує його право власності. Відповідно до вимог ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). За нормами ст.1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. За змістом даної статті до складу спадкової маси входить сукупність прав та обов'язків, носієм яких був спадкодавець і які переходять до його спадкоємців після відкриття спадщини. За загальним правилом у спадщину переходять усі цивільні права та обов'язки спадкодавця у тому ж вигляді, в якому вони йому належали. У зв'язку із тим, що позивач просить визнати її право власності на земельну ділянку площею 0,17га для будівництва та обслуговування житлового будинку, розташовану на території с. Драганівка Драганівської сільської ради Тернопільського району Тернопільської області, в порядку спадкування за заповітом, з'ясуванню підлягає чи належала на праві власності померлому на час смерті дана земельна ділянка. Згідно ч. 1 статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Редакція статті 125 Земельного кодексу України, яка діяла на час укладення договору купівлі-продажу, вказувала на те, що право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Водночас, згідно статті 126 Земельного кодексу України чинної тоді ж, право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Позивачем не надано доказів переходу права власності на земельну дялінку до померлого за час його життя і дії вищевказаної редакції статей 125, 126 Земельного кодексу України, а саме державного акта. Подальша редакція даних статей Земельного кодексу України, а саме в редакції Закону України від 05.03.2009 р. N1066-VI, які також діяли за життя спадкодавця, передбачали наступне. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав (стаття 125 ЗК України). Право власності на земельну ділянку, набуту у власність із земель приватної власності без зміни її меж, цільового призначення, посвідчується, зокрема, цивільно-правовою угодою щодо відчуження земельної ділянки, укладеною в порядку, встановленому законом, у разі набуття права власності на земельну ділянку за такою угодою (ч. 2 статті 126 ЗК України). При набутті права власності на земельну ділянку на підставі документів, визначених частиною другою цієї статті, державний акт на право власності на земельну ділянку, що відчужується, долучається до документа, на підставі якого відбувся перехід права власності на земельну ділянку, в кожному такому випадку відчуження земельної ділянки. На державному акті про право власності на земельну ділянку нотаріус, який посвідчує (видає) документ, та орган, який здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обмежень, роблять відмітку про відчуження земельної ділянки із зазначенням документа, на підставі якого відбулося відчуження (ч. 6 статті 126 ЗК України). Згідно ч. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України від 05.03.2009 р. N1066-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок, положення цього Закону щодо посвідчення права власності на земельні ділянки документами, зазначеними у частині другій статті 126 Земельного кодексу України, поширюються також на випадки, коли зазначені документи були укладені (видані) до набрання чинності цим Законом, але державні акти на право власності на земельні ділянки видані не були. В такому випадку нотаріус, який посвідчив (видав) відповідний документ, звертається з письмовим запитом до органу, який здійснює державну реєстрацію земельних ділянок, про підтвердження того, що державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) не виданий новому власнику земельної ділянки. Після надходження до нотаріуса письмового підтвердження такого факту державний акт на право власності на землю (земельну ділянку) вилучається нотаріусом із його справ та після здійснення відмітки про перехід права власності на неї долучається до відповідного документа, зазначеного у частині другій статті 126 Земельного кодексу України. Однак, позивачем також не надано суду доказів переходу права власності на земельну ділянку у відповідності до вищевикладеної редакції статей 125, 126 ЗК України та Закону України від 05.03.2009 р. N1066-VI Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо документів, що посвідчують право на земельну ділянку, а також порядку поділу та об'єднання земельних ділянок. Копія державного акта, яка міститься в матеріалах справи, не містить жодних відміток про перехід права власності до спадкодавця. Наступна редакція статті 126 ЗК України, у редакції Закону України від 07.07.2011 р. N3613-VI, і яка також діяла за час життя спадкодавця передбачала, що право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно статті 18 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" таким документом є свідоцтво про реєстрацію права власності на нерухоме майно. Також з 01.01.2013 набув чинності Закон України «Про державний земельний кадастр», відповідно до якого видання державних актів на право власності на земельну ділянку припиняється. Натомість документом, що посвідчує право власності, стало свідоцтво на право власності. Підтвердити право власності на земельну ділянку можна й витягом: з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно або Державного земельного кадастру. Жодного із вищевказаних документів позивачем не надано. Згідно із статтею 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 1 статті 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що за позивачем не може бути визнано право власності на земельну ділянку, оскільки, позивачем не доведено, що за життя спадкодавця [PERSON], у нього виникло право власності на земельну ділянку, а тому у задоволенні позову про визнання права власності слід відмовити. Так як рішення ухвалено не на користь позивача, відповідно до статті 88 ЦПК України, судові витрати їй не відшкодовуються.

Outcome: dismissed