Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-26 00:00:00

04.06.2020 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про зміну підстав та формулювання звільнення, стягнення невиплаченої заробітної плати та відшкодування моральної шкоди, у якому просить: - визнати незаконними дії відповідача щодо безпідставного звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України; - зобов`язати відповідача протягом 3-х календарних днів з дня набрання рішенням суду законної сили внести відповідний запис до трудової книжки позивача про її звільнення з посади продавця-консультанта з 22.05.2020 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін; - стягнути з відповідача невиплачену заробітну плату в розмірі 12645,05 грн.; - стягнути з відповідача компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 3007,20 грн.; - стягнути з відповідача моральну шкоду у сумі 23910,19 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 30.07.2019 року позивачку було прийнято на роботу на посаду продавця-консультанта до ФОП [PERSON] на підставі наказу від 29.07.2019 року. 30.04.2020року позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України та зроблено відповідний запис у трудовій книжці позивача. При цьому, позивачка вказує, що запис не відповідає дійсності, оскільки позивачка відповідної заяви не подавала. Даний факт став відомий позивачці після отримання трудової книжки, оскільки вона особисто направила заяву про звільнення за згодою сторін, відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України від 06.05.2020 року з проханням розрахувати її з компенсацією недоотриманої заробітної пати та невикористаної щорічної відпустки. Після отримання відповідачем вказаної заяви, позивачем було отримано трудову книжку з невідповідною датою та інформацією про звільнення. На момент подання позовної заяви жодної компенсації позивачем не отримано. Позивачка вказує, що із наказом про звільнення її не ознайомили, жодних дисциплінарних стягнень до неї не застосовувалось, будь-де своїх підписів позивачка не ставила, а на свою заяву від 06.05.2020 року про звільнення за згодою сторін з 22.05.2020 року, позивачка отримала трудову книжку із записом про її звільнення 30.04.2020 року за власним бажанням. Відповідач не здійснив розрахунок з позивачем у день звільнення, хоча мав зробити нарахування заробітної плати з 01.03.2020 року по дату звільнення. Позивачка зазначає, що за вказаний період нею взагалі не отримувалась заробітна плата, а відповідач лише обіцяв найближчим часом розрахуватись в повному обсязі. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Оскільки відповідач неправомірно відмовився виплачувати нараховану заробітну плату в день звільнення, стягненню з відповідача підлягає сума заробітку з 01.03.2020 року по дату звільнення в сумі 12645,44 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація за невикористану щорічну відпустку у період з 30.07.2019 року по дату звільнення позивача в сумі 3007,20 грн. Крім того, позивачка вказує, що у зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, невиконання ним умов трудового договору, безпідставне системне порушення прав позивача, останній завдано моральної шкоди, яка полягає: у спричиненому важкому психологічному шоці у момент, коли позивачка дізналась про своє звільнення в порушення законодавства (Даний психологічний шок можна порівняти з втратою значної суми грошових коштів. За декілька секунд позивачка згадала майже всі свої зусилля, які прикладала для здійснення та сумлінного виконання своїх обов`язків); в приниженні з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та тверджень відповідача, що передували невиконанню ним своїх договірних обов`язків; у нехтуванні відповідачем законних прав позивача на відпустку та заробітну плату за договором; у незаконності дій відповідача щодо невиконання умов договору стосовно оплати праці починаючи з березня 2020 року по дату звільнення; у використанні відповідачем свого домінуючого положення, що приводить до вчинення ним протиправних дій, які він дозволяє собі здійснювати, з метою використання своїх можливостей для задоволення власних потреб. Всі ці обставини значно підсилюють психологічне розчарування позивача у можливості відновлення своїх прав, через такі дії відповідача. З моменту виникнення протиправного ставлення відповідача до позивача, остання перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем законних прав позивача, через що позивачка постійно відчуває психологічний дискомфорт розуміючи можливі проблеми, які можуть виникнути у позивача при наступному працевлаштуванні, та будучи на сьогодні безробітною, вимушена за захистом та відновленням своїх прав постійно виїжджати за межі свого місця проживання. Завдану відповідачем моральну шкоду позивачка оцінює у 23910,19 грн. Ухвалою суду від 16.06.2020 року позовну заяву було залишено без руху та надано позивачу термін на усунення виявлених недоліків. Ухвалою суду від 15.07.2020 року відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, роз`яснено учасникам справи порядок подання заяв по суті справи та наслідки їх неподання. 01.09.2020 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених до нього позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позовну посилаючись на те, що діяльність ФОП [PERSON] була призупинена з 17.03.2020 року у зв`язку з поширенням на території України коронавірусної інфекції. Позивачка працювала на посаді продавець-консультант з 30.07.2019 року по 30.04.2020 року в м. Черкаси ТРЦ «Любава», який також у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби призупинив свою діяльність і був закритий для торгівлі і відвідування, відповідно до цього заробітна плата позивачу починаючи з 17.03.2020 року по 22.05.2020 року не нараховувалась. Розрахунок нарахованої заробітної плати за березень 2020 року за період з 01.03.2020 року по 16.03.2020 року відбувається виходячи із посадового окладу 4800,00 грн. і складає 2285,71 грн. (до виплати 1840,00 грн.). У зв`язку з відсутністю у штаті працівника по кадровому та бухгалтерському обліку ці обов`язки було покладено на ФОП [PERSON] . Позивачка неодноразово починаючи з 25.03.2020 року вела телефонні розмови з ФОП [PERSON] з приводу того, що вона воліє звільнитись із займаною посади у зв`язку із тим, що призупинена діяльність ФОП [PERSON] , а через місяць 25.04.2020 року позивачка озвучила своє остаточне рішення щодо звільнення в кінці місяця для того, щоб в травні 2020 року звернутись до місцевого центру зайнятості, як безробітня для отримання державної допомоги по безробіттю. Тобто позивачка сама виявила бажання звільнитись. Виходячи із особливостей карантинного режиму, відповідач пішов на зустріч позивачу і не дочекавшись оригіналу її заяви про звільнення виконав її прохання. 06.05.2020 року на електронну пошту ФОП [PERSON] надійшла заява про звільнення, яка містила дату та підставу звільнення, яка стороні відповідача була незрозуміла, оскільки попередня телефонна розмова з позивачем містила зовсім іншу інформацію і смисл. Заява написана та підписана позивачем на адресу ФОП [PERSON] ні на момент звільнення, ні надалі не надходила. Докази позивача щодо надсилання і отримання листа, що містив заяву про звільнення надісланого Укрпоштою від 08.06.2020 року №ФН3000457966 є необґрунтованими, оскільки направлення адресоване ТОВ ЮД САВАКУЛ., при цьому ні ФОП [PERSON] , ні ФОП [PERSON] ніякого відношення до ТОВ ЮД САВАКУЛ не мають. Відповідно до Закону України «Про відпустки» позивачу була нарахована компенсація за невикористану відпустку в кількості 18 календарних днів. Сума нарахованої компенсації за невикористану відпустку склала 2772,54 грн. У зв`язку з особливими умовами карантину в країні та неможливістю особисто отримати трудову книжку, а також на прохання позивача, трудову книжку було надіслано позивачу після послаблення карантинних умов 22.05.2020 року, яке прибуло на попередньо обговорене з позивачем відділення пошти 24.05.2020 року. Поважних причин щодо неотримання позивачем посилки з трудовою книжкою у день її прибуття відповідачу невідомі, а тому сторона відповідача вважає такі дії позивача навмисними. Крім того, відповідач не визнає заявлених вимог про стягнення моральної шкоди, оскільки ні на момент звільнення, ні в подальшому стороні відповідача не було надано лікарських висновків із медичної картки позивача, які б свідчили про її важкий психічний стан спричинений трудовими відносинами з відповідачем. Тому відповідач вважає приведені позивачем обставини надуманими. Відповідач зазначає, що заробітна плата в сумі 1840,00 грн. та компенсація невикористаної відпустки в розмірі 2231,89 грн. були виплачені позивачу в повному обсязі. У зв`язку з напруженою ситуацією в Україні пов`язаною з поширенням вірусу, споживча можливість жителів країни різко знизилась, та у зв`язку з особливими умовами під час карантину, що спричинили затримку у виплаті заробітної плати позивачу за березень 2020 року, але заробітна плата була виплачена в сумі 1840,00 грн., компенсація за невикористану відпустку в сумі 2355,89 грн., а також матеріальна допомога від відповідача у підтримку важкого фінансового положення на час перебування на карантині в сумі 1480,87 грн. першого робочого дня після відновлення діяльності, а саме 01.06.2020 року. 18.09.2020 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги та додатково посилається на те, що відповідач без будь-яких обґрунтувань та підтверджень, не надавши ніяких доказів, неправдиво стверджує, що позивач у телефонній розмові з ФОП [PERSON] просила про звільнення під час карантину. Позивач жодного разу не зверталась з проханням до бухгалтера про звільнення за власним бажанням під час карантину. Навпаки, позивачка розраховувала після закінчення карантину звернутись до відповідача із заявою про внесення її до списків на отримання державної допомоги по частковому безробіттю на час карантину згідно ст. 113 КЗпП України за умови збереження підприємством робочих місць. Позивач перебуваючи у складному матеріальному становищі, з березня місяця вела пошуки додаткової роботи за сумісництвом, але скрізь вимагали копію трудової книжки. Саме тому позивачка 27.03.2020 року звернулась до бухгалтера із проханням надати допомогу в отриманні копії трудової книжки, але бухгалтер [PERSON] відмовила у допомозі аргументуючи це тим, що офіс закрито до кінця карантину і ключів від офісу в неї немає. 06.05.2020 року позивачка дізнавшись, що відповідач не відновлює своєї роботи, прийняла рішення про звільнення за згодою сторін з 22.05.2020 року по закінченню карантину для подальшої постановки на облік до центру зайнятості. Тому позивачка знову переписуючись з бухгалтером звернулась з проханням повідомити електронну адресу для подання заяви про звільнення з 22.05.2020 року. Заява була відправлена на вказану бухгалтером [PERSON] електронну адресу і підтверджена 22.05.2020 року у переписці із [PERSON] про надходження заяви. Також у переписці позивачка повідомила бухгалтера про те, що також направила заяву про звільнення через Укрпошту на адресу: м. Київ, вул. Межигірська, 82а. Ця адреса не здивувала бухгалтера, тому що на зазначену адресу завжди позивач та інші співробітники висилали робочі документи та листи, як це вимагало керівництво. Відповідач, ЮД САВА КУЛ і ФОП [PERSON] знаходяться в одному приміщенні за адресою: [ADDRESS] , до того ж позивачка з 02.07.2018 року працювала на відповідача, про що свідчать записи у трудовій книжці позивача. Відповідач неправдиво і необґрунтовано вказує на неможливість позивачем особисто отримати трудову книжку у зв`язку із особливими умовами в період карантину. Це не відповідає дійсності, тому що в період карантину всі відділення Нової пошти та Укрпошти працювали безперебійно і позивач могла особисто, без всіляких перешкод, отримати свою трудову книжку, зареєструватись в Центрі зайнятості і отримувати грошові виплати. Затримуючи трудову книжку майже три місяці незаконно, не дотримуючись процедури без особистої заяви позивача, відповідач звільнив позивачку за власним бажанням 30.04.2020 року під час проведення карантину, завдавши таким чином моральної та матеріальної шкоди, не виплативши жодної копійки заробітної плати, і не надавши можливості зареєструватися у Центрі зайнятості. Коли відповідачу стало відомо про позовну заяву, бухгалтером [PERSON] був здійснений телефонний дзвінок позивачу, в якому бухгалтер докоряла позивачу, погрожувала, обіцяючи, що тепер відповідач не внесе позивача до списку працівників для отримання державної грошової компенсації на час карантину. Так воно і сталось, без жодних коштів на проживання позивач перебувала з березня до червня 2020 року. І лише в червні мала можливість зареєструватись у Центрі зайнятості, після отримання трудової книжки. За змістом ст. 275 ЦПК України, суд розглядає справи у порядку спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів з дня відкриття провадження у справі. Згідно ст. 279 ЦПК України, розгляд справи по суті в порядку спрощеного провадження починається з відкриття першого судового засідання або через тридцять днів з дня відкриття провадження у справі, якщо судове засідання не проводиться. Якщо для розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження відповідно до цього Кодексу судове засідання не проводиться, процесуальні дії, строк вчинення яких відповідно до цього Кодексу обмежений першим судовим засіданням у справі, можуть вчинятися протягом тридцяти днів з дня відкриття провадження у справі. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно з`ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що відповідно до наявних у трудовій книжці позивача записів, позивачка працювала у ФОП [PERSON] на посаді продавця-консультанта з 30.07.2019 року та була звільнена з посади 30.04.2020 року за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України. За змістом наявної в матеріалах справи копії наказу ФОП [PERSON] №04-К/19Д від 29.07.2019 року позивачка прийнята на роботу на посаді продавця-консультанта. 29.07.2019 року сторони у справі уклали письмовий трудовий договір між працівником і фізичною особою, яка використовує найману працю. За умовами вказаного договору, працівник повинен приступити до своїх трудових обов`язків з 30.07.2019 року. Заробітна плата працівника складає 4200,00 грн. з подальшим збільшенням згідно чинного законодавства. Розмір заробітної плати визначається за згодою сторін, але не нижче законодавчо встановленого розміру мінімальної заробітної плати. Тривалість щорічної оплачуваної відпустки - 24 календарних днів. Наказом ФОП [PERSON] №7 від 17.03.2020 року «Про зупинення діяльності», зупинено діяльність ФОП [PERSON] , який є застрахованою особою, через проведення заходів щодо запобігання виникненню та поширенню корона вірусної хвороби, передбачених карантином, встановленим Кабінетом Міністрів України з 17.03.2020 року. Наказом ФОП [PERSON] №8 від 29.05.2020 року «Про відновлення діяльності», скасовано режим зупинки діяльності ФОП [PERSON] з 01.06.2020 року. Відновлено діяльність ФОП [PERSON] з 01.06.2020 року. Згідно наданого стороною відповідача розрахунку середньої заробітної плати (компенсація за невикористану щорічну відпустку 18 календарних днів): серпень 2019 року (30 к/д) - 4840,00 грн.; вересень 2019 року (30 к/д) - 4537,50 грн.; жовтень 2019 року (30 к/д) - 4840,00 грн.; листопад 2019 року (30 к/д) - 4200,00 грн.; грудень 2019 року (30 к/д) - 4200,00 грн.; січень 2020 року (29 к/д) - 4800,00 грн.; лютий 2020 року (29 к/д) - 4800,00 грн.; березень 2020 року (16 к/д) - 2285,71 грн.; квітень 2020 року (0 к/д) - 00,00 грн. Середньоденна заробітна плата - 154,03 грн. Нарахована сума - 2773,54 грн. Як вбачається з матеріалів справи, позивач зверталась із заявою до директора ФОП [PERSON] датованою 06.05.2020 року, в якій просила звільнити її із займаної посади 22.05.2020 року за угодою сторін п. 1 ст. 36 КЗпП України і розрахувати її з врахуванням компенсації недоотриманої зарплатні та невикористаної щорічної відпустки. Згідно платіжного доручення від 01.06.2020 року, [PERSON] , яка має укладений з відповідачем договір про надання бухгалтерських послуг №17/19 від 01.04.2019 року, було здійснене перерахування позивачу грошових коштів в загальній сумі 5552,76 грн. Відповідно до положень ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 5-1 КЗпП України передбачено, що держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи. За змістом ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно ст. 36 КЗпП України, підставами припинення трудового договору є: 1) угода сторін; 2) закінчення строку (пункти 2 і 3 статті 23), крім випадків, коли трудові відносини фактично тривають і жодна з сторін не поставила вимогу про їх припинення; 3) призов або вступ працівника або власника - фізичної особи на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу, крім випадків, коли за працівником зберігаються місце роботи, посада відповідно до частин третьої та четвертої статті 119 цього Кодексу; 4) розірвання трудового договору з ініціативи працівника (статті 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (статті 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45); 5) переведення працівника, за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виборну посаду; 6) відмова працівника від переведення на роботу в іншу місцевість разом з підприємством, установою, організацією, а також відмова від продовження роботи у зв`язку із зміною істотних умов праці; 7) набрання законної сили вироком суду, яким працівника засуджено (крім випадків звільнення від відбування покарання з випробуванням) до позбавлення волі або до іншого покарання, яке виключає можливість продовження даної роботи; 7-1) укладення трудового договору (контракту), всупереч вимогам Закону України "Про запобігання корупції", встановленим для осіб, які звільнилися або іншим чином припинили діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, протягом року з дня її припинення; 7-2) з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади"; 7-3) набрання законної сили рішенням суду про визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави стосовно особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, у передбачених статтею 290 Цивільного процесуального кодексу України випадках; 8) підстави, передбачені контрактом; 9) підстави, передбачені іншими законами. Статтею 38 КЗпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Якщо працівник після закінчення строку попередження про звільнення не залишив роботи і не вимагає розірвання трудового договору, власник або уповноважений ним орган не вправі звільнити його за поданою раніше заявою, крім випадків, коли на його місце запрошено іншого працівника, якому відповідно до законодавства не може бути відмовлено в укладенні трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Ураховуючи, що позивачка не зверталась до відповідача із письмовою заявою про її звільнення із займаної посади за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), дії відповідача щодо звільнення позивача за ст. 38 КЗпП України є незаконними і в цій частині позов підлягає до задоволення. При цьому, відсутні підстави для задоволення вимог позивача про зміну підстав та формулювання звільнення шляхом зобов`язання відповідача внести до трудової книжки позивача запис про її звільнення з 22.05.2020 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України за згодою сторін. Слід зазначити, що «угода сторін» це обопільна домовленість, яка досягається сторонами спільно і у такому разі трудовий договір може бути розірваний лише внаслідок спільного волевиявлення, а не за бажанням лише однієї сторони. Звільнення за угодою сторін значно відрізняється від звільнення за власним бажанням і однією з відмінностей є наявність волевиявлення на це обох сторін: як роботодавця, так і працівника. Отже, звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Таким чином, відмінна риса цієї підстави припинення трудового договору від інших, передбачених КЗпП, випливає з самого її формулювання: спільна згода роботодавця і працівника на припинення трудового договору. Натомість, з матеріалів справи та змісту заяв сторін по суті справи не вбачається, що між працівником та роботодавцем було досягну згоди на припинення трудового договору за п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України з 22.05.2020 року. Сторона відповідача заперечує досягнення з позивачем такої згоди, а позивач не надав суду належних, достатніх та достовірних доказів про те, що з відповідачем було дійсно досягнуто домовленості про її звільнення за згодою сторін згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України 22.05.2020 року. Стосовно вимог позивача про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати у сумі 12645,05 грн. за період з 01.03.2020 року по 22.05.2020 року, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до положень ст.ст. 1, 3, 3-1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Розмір заробітної плати працівника за повністю виконану місячну (годинну) норму праці не може бути нижчим за розмір мінімальної заробітної плати. Згідно ст.ст. 94, 95 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Мінімальна заробітна плата - це встановлений законом мінімальний розмір оплати праці за виконану працівником місячну (годинну) норму праці. Мінімальна заробітна плата встановлюється одночасно в місячному та погодинному розмірах. Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов`язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб, які використовують працю найманих працівників, за будь-якою системою оплати праці. Заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. Відповідно до ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. З 01.01.2020 року по 31.08.2020 року мінімальний розмір заробітної плати становив - 4723,00 грн. відповідно до ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» від 14.11.2019 року. Позивачка здійснює розрахунок невиплаченої їй заробітної плати за період з 01.03.2020 року по 22.05.2020 року. Однак, судом відмолено у задоволенні позовної вимоги щодо зобов`язання відповідача внести запис до трудової книжки позивача про її звільнення за згодою сторін з 22.05.2020 року за п. 1 ст. 36 КЗпП України, при цьому позивачем не заявлено вимог про визнання незаконним/протиправним та скасування самого наказу №3-К/20/тр від 30.04.2020 року про її звільнення з посади за власним бажанням згідно ст. 38 КЗпП України, отже до теперішнього часу позивачка вважається звільненою 30.04.2020 року, а тому відповідний період нарахування обмежується вказаною датою. Як вбачається з матеріалів справи, відповідач здійснив нарахування та виплату позивачу заробітної плати за 16 календарних днів березня 2020 року, тобто по час винесення наказу про зупинення діяльності, у сумі 2285,71 грн. (4800,00 грн. (розмір окладу) : 21 (кількість робочих днів у березні 2020 року) х 10 (кількість робочих днів у березні 2020 року до наказу про зупинення діяльності)). Відповідно до положень ст. 34 КЗпП України, простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. Основне - дані умови є необхідними для виконання роботи підприємством (ч. 1 ст. 34 КЗпП). Такими умовами є, зокрема, форс-мажорні обставини. При цьому, карантин - це форс-мажорні обставини, враховуючи, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на запобігання виникненню й поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19)» №530 від 17.03.2020 року, введення карантину віднесено до форс-мажорних обставин, тобто обставин непереборної сили. Простій на підприємстві під час карантину дає наступне: працівник продовжує рахуватися в трудових відносинах з підприємством; відповідно до ч. 1 ст. 113 КЗпП працівнику оплачується час простою з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Так, згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України, час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Однак, з матеріалів справи вбачається, що відповідач починаючи з 17.03.2020 року по час звільнення 30.04.2020 року не здійснював нарахувань та виплат позивачу, хоча мав зробити нарахування та виплати згідно ч. 1 ст. 113 КЗпП України. Загалом розрахунок виплат, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача є наступним: 4800,00 грн. (оклад) : 3 х 2 = 3200,00 грн. (2/3 окладу позивача за квітень 2020 року). 4800,00 грн. (оклад) : 21 (кількість робочих днів у березні 2020 року) х 11 (кількість робочих днів у березні 2020 року після зупинення діяльності) : 3 х 2 = 1678,18 грн. (2/3 окладу позивача за березень 2020 року з 17.03 по 31.03). Всього до стягнення підлягає сума у розмірі 4876,18 грн. Стосовно вимог позивача про стягнення компенсації за невикористану відпуску у розмірі 3007,20 грн. Статтями 74, 75, 83 КЗпП України, передбачено, що громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Як вбачається зі змісту трудової книжки позивача, вона працювала у ФОП [PERSON] з 30.07.2019 року по 30.04.2020 року, відповідно за цей час мала право на відпустку тривалістю 18 календарних днів (276 (кількість календарних днів за період роботи) : 365 х 24). Відповідно до положень п/п а) п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень п. 2 Розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Працівникові, який пропрацював на підприємстві, в установі, організації менше року, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактичний час роботи, тобто з першого числа місяця після оформлення на роботу до першого числа місяця, в якому надається відпустка або виплачується компенсація за невикористану відпустку. Відповідно до положень ч. 3 п. 3 Розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до положень п. 7 Розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Отже, нарахування компенсації за невикористані дні відпустки має бути проведене в даному випадку виходячи з доходу [PERSON] за період з 01.08.2019 року по 01.04.2020 року, оскільки 30.04.2020 року у день звільнення мала відбутись виплата компенсації. Дохід позивача за час роботи у ФОП [PERSON] з 01.08.2019 року по 01.04.2020 року склав 36179,39 грн. (серпень 2019 року - 4840,00 грн.; вересень 2019 року - 4537,50 грн.; жовтень 2019 року - 4840,00 грн.; листопад 2019 року - 4200,00 грн.; грудень 2019 року - 4200,00 грн.; січень 2020 року - 4800,00 грн.; лютий 2020 року - 4800,00 грн.; березень 2020 року - 2285,71 грн. + 1676,18 грн. (донарахована судом виплата за березень 2020 року)). Вказаний розмір доходу слід розділити на відповідну кількість календарних днів відпрацьованого періоду, за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством. При цьому, у даному випадку такі святкові і неробочі дні передбачені ст. 73 КЗпП України За відповідний період 30.07.2019 року - 30.04.2020 року святкових і неробочих днів, встановлених законодавством, було всього 7, тож розрахунок виглядає наступним чином 36179,39 грн. : (276 - 7) = 134,50 грн. Одержаний результат слід перемножити на число календарних днів відпустки, які підлягають компенсації при звільненні. За період роботи тривалість відпустки становить 18 календарних днів. Таким чином, грошова компенсація невикористаних днів щорічної відпустки [PERSON] за період роботи у ФОП [PERSON] становить 134,50 грн. х 18 = 2421,00 грн. При цьому, з матеріалів справи вбачається, що відповідач нарахував позивачу компенсацію невикористаної відпустки за 18 календарних днів у сумі 2773,54 грн. та здійснив її виплату на користь позивача 01.06.2020 року, що підтверджується платіжним дорученням №Р24А385278503С50599. Таким чином, сплачена відповідачем на користь позивача компенсація невикористаної відпустки є навіть більшою ніж передбачено законодавством, а тому вимоги про стягнення з відповідача компенсації невикористаної відпустки не підлягають до задоволення. Стосовно вимог позивача про стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 23910,19 грн., суд приходить до наступного висновку. За змістом положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає:1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням його прав на працю, що виявилось у незаконних діях відповідача по звільненню позивача із займаної посади за ст. 38 КЗпП України (за власним бажанням), а також у недоотриманому прибутку під час дії карантину, що в свою чергу безумовно призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Порушення права на працю та її оплату, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із роботодавця винного у вчиненні відповідних порушень прав працівника. При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди з 23910,19 грн. до 3000,00 грн. У відповідності до положень ст. 141 ЦПК України підлягають розподілу судові витрати. На підставі викладеного,

Outcome: partial