Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

26.01.2015 року [PERSON] завернувся до суду з позовом до [PERSON], в якому просив визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] 12.12.2014 року в ефірі телепрограми «Черное зеркало» про те, що «[PERSON] напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина [PERSON] в массовом убийстве людей» та зобовязати [PERSON] протягом одного місяця після вступу рішення суду в законну силу спростувати недостовірну інформацію таким самими способом, яким вона була розповсюджена: повідомити в ефірі телепрограми «Черное зеркало», що поширена [PERSON] інформація про те, що: «[PERSON] напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина [PERSON] в массовом убийстве людей» визнана судом недостовірною. Позивач вважає розповсюджену [PERSON] в ефірі телепрограми «Черное зеркало» інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь, гідність і ділову репутацію, що змусило звернутися його до суду за захистом порушених прав. [PERSON] подав до суду зустрічну позовну заяву до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, спростування недостовірної інформації, в якій просив визнати недостовірною інформацію, поширену [PERSON] 12.12.2014 року в ефірі програми «Черное зеркало» на телеканалі «Інтер» про те, що «[PERSON], вы только что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под. обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонными блоками и прочим, чтобы только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит» та зобовязати [PERSON] протягом одного місяця з моменту набрання рішенням законної сили спростувати недостовірну інформацію про те, що «[PERSON], вы только что соврали, как делаете это все время, избив людей, били людей под. обладминистрацией. Заложили обладминистрацию бетонними блоками и прочим, чтобы только не допустить граждан в здание, которое им принадлежит». Оскільки [PERSON] вважає розповсюджену інформацію недостовірною та такою, що принижує його честь та гідність, це зумовило його звернення до суду з вимогами визнати розповсюджену [PERSON] інформацію недостовірною та зобовязати [PERSON] спростувати її. У судовому засіданні представник [PERSON] позов підтримала, проти зустрічного позову заперечувала, просила у задоволенні зустрічного позову відмовити оскільки розповсюджена [PERSON] інформація не стосувалася саме особи [PERSON], а стосувалася подій, які відбувалися 19 лютого 2014 року та була взята із засобів масової інформації та офіційних повідомлень (зокрема на офіційному сайті ГУ УМВД України в Одеській області, тепер на офіційному сайті ГУ Національної поліції в Одеській області за адресами http://www.od.npu.gov.ua/uk/publish/article/156499, http://www.od.npu.gov.ua/uk/publish/article/155537 ). Представники [PERSON] первісний позов не визнали, просили відмовити у його задоволенні, зазначивши, що залученими до справи доказами підтверджено достовірність розповсюдженої інформації, зустрічний позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін за первісним та зустрічним позовами, дослідивши матеріали справи та надані докази, вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (ч.1-3 ст.10 ЦПК України). У відповідності зі ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При цьому згідно ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12 грудня 2014 року, знаходячись в ефірі телепрограми «Черное зеркало» на 1:02 годині від початку програми на телеканалі «Інтер», [PERSON] поширив інформацію наступного змісту (мова оригіналу російська): «[PERSON] напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина [PERSON] в массовом убийстве людей». Крім телеканалу «Інтер» вказану телепрограму також було оприлюднено на інтернет-ресурсах за адресами http://liveam.tv/chernoe-zerkalo-12-12-2014.html та https://www.youtube.com/watch?v=iHGLKP5mq0M#t=3734 . Згідно з частиною 3 ст. 10 та ч.1.ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень Як наголошує Пленум Верховного Суду України у п. 18 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» згідно з положеннями статті 277 ЦК і статті 10 ЦПК обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача. Частиною 2. ст. 59 ЦПК України встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частиною 2 ст. 302 Цивільного кодексу України передбачено, що фізична особа, яка поширює інформацію, зобов'язана переконатися в її достовірності. І тільки у випадку отримання інформації з офіційних джерел (інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо), фізична особа не зобов'язана перевіряти її достовірність та не несе відповідальності в разі її спростування. Таким чином законом чітко встановлено перелік джерел інформації, які вважаються достовірними та не потребують додаткової перевірки, а саме: інформація органів державної влади, органів місцевого самоврядування, звіти, стенограми тощо. З матеріалів справи вбачається, що на підтвердження достовірності розповсюдженої [PERSON] інформації представниками відповідача по первісному позову були надані відеоматеріали та роздруківки з Інтернету з гострими критичними оцінками різних осіб, в тому числі відомих адвокатів міста Одеси, дій [PERSON] 2-3 травня 2014 року, жодного доказу участі [PERSON] саме у масових вбивствах та жодного офіційного повідомлення від органів державної влади або органів місцевого самоврядування про ці факти З огляду на вимоги ч. ст. 59 ЦПК України та враховуючи, що представниками відповідача за первісним позовом, жодного офіційного повідомлення про участь [PERSON] у масових вбивствах 02 травня 2014 року, не надано, суд не вважає надані у якості доказів достовірності розповсюдженої [PERSON] інформації відеоматеріали та роздруківки з Інтернету допустимими доказами та вважає, що достовірності розповсюдженої інформації відповідачем за первісним позовом не доведено. Також суд не бере до уваги доводи відповідача за первісним позовом про те, що відповідач звільняється від відповідальності, оскільки розповсюдив інформацію, яка вже була розповсюджена у ЗМІ. По-перше, як наголошує Пленум Верховного суду України в абз. 2 п. 22 Постанови від 27 лютого 2009 року №1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування поширеної недостовірної інформації не є способом цивільно-правової відповідальності, бо не має компенсаційного та майнового характеру. А відтак, обовязок спростувати недостовірну інформацію може бути покладено на відповідача у будь-якому випадку. По-друге, абз.3 ч.6 ст. 277 ЦПК України передбачено, що спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. По-третє, відповідно до ч.3 ст. 30 ЗУ «Про інформацію» додаткові підстави звільнення від відповідальності засобів масової інформації та журналістів встановлюються законами України "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні", "Про телебачення і радіомовлення", "Про інформаційні агентства" та іншими. Так, статтею 67 ЗУ "Про телебачення і радіомовлення" встановлено, що телерадіоорганізація та її працівники не несуть відповідальності за поширення інформації, що не відповідає дійсності, у разі якщо вона є дослівним відтворенням матеріалів, поширених іншим засобом масової інформації або інформаційним агентством, з посиланням на нього. Оскільки [PERSON] є фізичною особою, то перед розповсюдженням інформації про особу, отриману із неофіційних джерел та ЗМІ, він був відповідно до ч. 2 ст. 302 Цивільного кодексу України зобовязаний переконатися у її достовірності. Стаття 3 Конституції України декларує, що «людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обовязком держави» . Ст. 28 Конституції, а також статті 297 і 299 Цивільного кодексу України (надалі ЦК) надають кожному право на повагу до його гідності і честі, недоторканність ділової репутації, які частиною 1 ст. 201 ЦК відносяться до «особистих немайнових благ», а згідно зі ст. 55 Конституції, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до ч. 3 ст. 297 і ч. 2 ст. 299 ЦК фізична особа може звернутися до суду за захистом її честі, гідності та ділової репутації. Відповідно до ч.1 ст. 30 Закону України «Про інформацію» ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Частиною 2 цієї статті передбачено, що оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Відповідно до статті 277 ЦК України не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгес проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. Так, у рішенні Європейського суду з прав людини від 29 березня 2005 року (заява N 72713/01) у справі "Українська Прес-Група проти України" зазначено: "41. У своїй практиці суд розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції про захист прав і основних свобод людини (ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР, див. наведене вище рішення у справі Lingens v. Austria, стр. 28 § 46)." 42. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, пропорційність втручання має залежати від того, чи існує достатній фактичний базис для оспорюваного висловлювання. Залежно від обставин конкретної справи висловлювання, яке є оціночним судженням, може бути перебільшеним за відсутності будь-якого фактичного підґрунтя". Судом встановлено, що уся розповсюджена відповідачем інформація викладена у формі констатації фактичних даних, виражається саме як повідомлення про події, які здійснилися: «участие господина [PERSON] в массовом убийстве людей» та принижує честь та гідність позивача за первісним позовом. Так в розповсюдженій інформації міститься твердження про те, що [PERSON] приймав участь у масових вбивствах людей, тобто вчинив тяжкий злочин. Отже має місце твердження про об'єктивний факт, який порочить особу, оскільки вчиняти злочини є порушенням закону. І це погіршує соціальну оцінку позивача у очах оточуючих, завдає шкоди позивачеві, оскільки справляє враження на суспільство, що позивач чинить аморально, зневажає закон, не додержується законодавства та Конституції України. Застосовуючи обман, відповідач намагається переконати значну кількість людей, що позивач є злочинцем. Безперечно, така інформація про позивача є негативною, образливою, такою, що не відповідає дійсності. Судом також встановлено, що вся розповсюджена інформація не містить ані критичних оцінок дій позивача, ані мовно-стилістичних засобів у вигляді сатири, гіпербол та алегорій, ані лінгвістичних конструкцій, що характерні для оціночних суджень та підкреслюють субєктивність висловлювання розповсюджувача, таких як: «на мій погляд», «напевне», «можливо», «не виключено» та ін. Більш того, відповідач запевняє присутніх, що має докази достовірності розповсюдженої ним інформації (цитую): «видеоподтверждение участия господина [PERSON] в массовом убийстве людей». Таким чином вся розповсюджена інформація є фактичним даними, а відтак є предметом судового захисту відповідно до ст. 277 ЦК України. Конституцією України кожному гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань (стаття 34). Разом з тим відповідно до статті 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов'язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. У зв'язку з цим статтею 32 Конституції України передбачено судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї. Ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, крім випадків, передбачених Конституцією. Статтею 275 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб, зокрема шляхом звернення до суду. Відповідно до ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Фізична особа, особисті немайнові права якої порушено у друкованих або інших засобах масової інформації, має право на спростування недостовірної інформації у тому ж засобі масової інформації в порядку, встановленому законом. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Враховуючи викладене, суд дійшов до висновку, що поширена [PERSON] інформація про [PERSON] має бути визнана недостовірною та спростована протягом одного місяця після вступу рішення суду в законну силу у такий же спосіб, у який вона була поширена: шляхом повідомлення [PERSON] в ефірі телепрограми «Черное зеркало» про те, що поширена [PERSON] інформація, що: «[PERSON] напрямую виновен в событиях второго мая, о чем есть видеоподтверждение. Видеоподтверждение участия господина [PERSON] в массовом убийстве людей» визнана судом недостовірною. Суд дійшов висновку щодо відмови у задоволенні зустрічного позову з огляду на наступне. З наданого відеозапису програми судом встановлено, що на 01:01:23 годині від початку передачі [PERSON] почав озвучувати загальновідомі факти події, які відбувалися 19 лютого 2014 року біля будівлі Одеської обласної державної адміністрації, а саме: «Яркий пример в Одессе избили 19 февраля людей под обладминистрацией. Это видели все. Их сопровождала машина ГАИ, в то время, как господин [PERSON] был губернатором. И ничего! И ничего не произошло». Отже, [PERSON] озвучував ці факти, не привязуючи ні до яких особистостей. Однак йому не дали договорити. Зокрема сам пан [PERSON] почав звинувачувати [PERSON] у масових вбивствах. На ці звинувачення [PERSON] відповів, що [PERSON] бреше, та продовжив озвучувати факти, які сталися 19 лютого 2014 року. Достовірність озвучених [PERSON] фактів підтверджується як засобами масової інформації так і офіційними повідомленнями державних органів. Судом встановлено, що фото та відео з місця подій розміщені на офіційному сайті ГУ Національної поліції в Одеській області за адресами http://www.od.npu.gov.ua/uk/publish/article/156499 http://www.od.npu.gov.ua/uk/publish/article/155537). Таким чином, суд дійшов висновку, що [PERSON] не розповсюджував будь-якої інформації про [PERSON]. Ним була розповсюджена достовірна інформація про події, які відбувалися біля будівлі Одеської обласної державної адміністрації 19 лютого 2014 року. Проаналізувавши всі встановлені обставини і надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають.

Outcome: approved