Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-24 00:00:00

06.02.2019 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до ТзОВ "БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС" про визнання недійсним кредитного договору. Свої вимоги обгрунтовує тим, що 22.12.2018 року між " БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС" та нею укладено кредитний договір № МФ-3141800001924. Зазначає, що згідно даного договору кредитор зобов`язується на умовах, визначених цим договором, та на строк, визначений у п.1.3 договору, надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі 20 000 (двадцять тисяч) гривень 00 копійок строком на 7 (сім днів). Згідно з п 1.5. договору плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки 0,8% які сплачуються позичальником за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 292% річних. Згідно з п 1.8 договору в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 5% від суми кредиту 1000 грн. Вважає, що даний кредитний договір містить умови, які є несправедливими в цілому, суперечать принципу сумлінності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, що, в свою чергу, є підставою для визнання такого договору недійсним. Крім того, стверджує, що немає підтвердження, що гроші кредитодавцем їй передавались, тому вважає, що даний договір не може вважатись укладеним. Щодо нечесної підприємницької практики, то посилається на те, що відповідач не виконав вимоги ст. 9 ЗУ «Про споживче кредитування», вважає, що за нормами ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Щодо недосягнення згоди про істотні умови договору, то на її думку при укладенні даного договору кредитор не виконав вимоги ст.12 ЗУ "Про споживчий кредит" та не вказав в договорі істотні умови передбачені Законом, а тому даний договір не може бути визнаним укладеним. Щодо погіршення умов для позичальника, вказує, що кредитор умисно змінив встановлену законодавцем черговість погашення вимог, чим значно погіршив умови договору для позичальника обмежив його права. Відносно встановлення комісії за супровід кредиту, то посилається, на те, що кредитор встановив обов`язок позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту, що порушує ст.ст.11,18,19 ЗУ "Про захист прав споживачів". Що стосується відповідальності кредитора, зазначила, що в порушення вимог ЗУ "Про захист прав споживачів" та ЗУ "Про споживчий кредит" в договорі не передбачено відповідальність кредитора за невиконання зобов`язань. Посилається на п 4.4 договору, де прописано, що встановлюються виключення та обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань. Такі обмеження створюють істотний дисбаланс встановлених договором прав та обов`язків сторін та є несправедливими по відношенню до позичальника. Стосовно реальної річної відсоткової ставки, посилається на те, що у пункті 1.5 договору встановлено, що річна відсоткова ставки за кредитом становить 292%. В розумінні позичальника вказана річна відсоткова ставка є "реальною відсотковою ставкою за користування кредитом" у визначенні наданому ЗУ "Про споживчий кредит». Однак з урахуванням передбаченої п 1.8 Договору комісії за супровід кредиту реальна відсоткова-ставка складе більше 550%. Тож, враховуючи наведене, просить визнати кредитний договір №МФ-3141800001924 укладений 22.12.2018 року між ТОВ "БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС" та нею недійсним в цілому та вирішити питання про розподіл судових витрат. 25.02.2019 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву, в якому ТзОВ "БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС" заперечує позовні вимоги та спростовує обставини, викладені у позові, зазначивши, що в даному випадку, позивачем було надано копію оспорюваного кредитного договору, що не є засвідчений (підписаний) зі сторони позивача, тому не вбачається предмета спору (відсутній предмет спору). Щодо тверджень позивача про порушення відповідачем норм встановлених п. 4 ч. 3 ст. 9, ч. 2 ст. 9 та ст. 12 Закону України «Про споживче кредитування», та тверджень про начебто нечесну підприємницьку діяльність відповідача і відсутності у договорі істотних умов, передбачених Законом, відповідач зазначає, що Товариство займається законною господарською діяльністю, яка не порушує публічний порядок, дана діяльність не спрямована на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, а саме ця фінансова діяльність базується на наданні фінансових кредитів (позик) фізичним особам на визначений строк та під проценти. На даний вид діяльність Товариство має усі необхідні дозволи та ліцензії, зокрема: свідоцтво про реєстрацію фінансової установи, положення про відокремлений підрозділ тощо, (до відзиву було надано належним чином завірені копії установчих документів Товариства). Видача кредитів фізичним особам та подальше погашення таких кредитів здійснювалось у готівковій формі, шляхом проведення таких операцій через реєстратор розрахункових операцій (далі - РРО). Тому, з метою належного оформлення касових операцій, Товариством був придбаний РРО та зареєстрований у встановленому порядку у фіскальних органах. Також, вважає, що посилання позивача на те, що оспорюваний кредитний договір це споживчий кредит є безпідставними, з огляду на наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про споживче кредитування», зазначено, що сфера дії закону не поширюється на договори, що містять умову про споживчий кредит у формі кредитування рахунку зі строком погашення кредиту до одного місяця, та кредитні договори, що укладаються на строк до одного місяця, враховуючи, що термін дії оспорюваного кредитного договору МФ-3141800001924 від 22.12.2018 року, відповідно до п. 1.3 складає сім днів - 22.12.2018 року по 29.12.2018 року, а тому не підпадає під сферу дії Закону «Про споживче кредитування». Товариство вважає, що договір відповідає вимогам, встановленим ст. 6 ЗУ "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" та ст. 638 ЦК України. Тож, враховуючи наведе, просить в задоволенні позову відмовити. Крім того відповідачем подано заяву про залишення позову без розгляду з підстав несплати позивачем судового збору при зверненні з позовом до суду. Вказане клопотання суд відхиляє, оскільки ст. 257 ЦПК України не передбачає такої підстави залишення позову без розгляду, як несплата судового збору за подання позовної заяви. Позивачем подано відповідь на відзив, в якій нею заперечуються обставини, викладені у відзиві. В свою чергу відповідачем подано заперечення на відповідь на відзив, згідно якого, відповідач вважає, що позивачем у відповіді на відзив не було наведено належних та допустимих підстав та не надано доказів того, що з боку відповідача були порушення вимог законодавства, а також ,що позивач не зазначив, які саме права та законні інтереси на момент укладення договору, та на момент виконання зобов"язання було допущено відповідачем. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибула, натомість 25.11.2019 року на адресу суду направили заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність. Свої позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить врахувати відомості, які надані у її відповіді на відзив. Представник відповідача в судове засідання також не прибув, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся заздалегідь та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення поштових відправлень, які знаходяться в матеріалах справи.У відзиві на позовну заяву від 25.02.2019 року просив у разі неявки в судове засідання представник ТзОВ "БІ ЕЛ ДЖІ МІКРОФІНАНС" розгляд даної справи проводити без його участі та відмовити [PERSON] у задоволенні позову. Суд, дослідивши письмові докази, надані сторонами на виконання вимог ст.ст.76, 81 ЦПК України і, які сторона вважає достатніми для обгрунтування і заперечення своїх позовних вимог, та, з`ясувавши фактичні обставини, приходить до наступного висновку. Статтею 124 Конституції України передбачено, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] надала копію кредитного договору № МФ-3141800001924 від 22.12.2018 року, яка є нечитабельною.(а.с.10) Суду під час розгляду справи позивачем не надано оригінал (другий примірник, читабельний) кредитного договору № МФ-3141800001924 від 22.12.2018 року, щоб давало суду можливість встановити додерження сторонами вимог при укладенні даного договору, які встановлені ст.203 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За змістом статей 11,18 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Пунктом 14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» встановлено, що кредитний договір обов`язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз`яснення, наведені у постанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними». Згідно п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 6 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», вимога про встановлення нікчемності правочину підлягає розгляду в разі наявності відповідного спору. Такий позов може пред`являтися окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. У цьому разі в резолютивній частині судового рішення суд вказує про нікчемність правочину або відмову в цьому. Суд, також, звертає увагу, що відповідно до положень ст. ст. 12, 13,81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, позивачем не надано жодного доказу на підтвердження обставин, на які вона посилається в своїй позовній заяві.Таким чином не доведено свої позовні вимоги. Оскільки суд за наявними в матеріалах справи доказами не встановив підстав для визнання оспорюваного кредитного договору недійсним, відсутні підстави для задоволення позову, і суд відмовляє у його задоволенні в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати зі сплати судового збору компенсується за рахунок держави, оскільки позивач звільнений від їх сплати відповідно до ч. 3 ст. 22 ЗУ «Про захист прав споживачів» і відсутні особи, які їх понесли. Щодо заявленого позивачем попереднього (орієнтовного) розрахунку судових витрат, які він поніс та які очікує понести у зв"язку з розглядом справи у розмірі 2000,00 грн., такі не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, окрім того відповідно до вимог ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов"язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові на позивача. На підстві наведеного та

Outcome: dismissed