Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-15 00:00:00

покликаючись на неналежне виконання відповідачем своїх батьківських обов'язків, позивачі у поданій до суду 04 липня 2017 року позовній заяві просять позбавити відповідача батьківських прав відносно [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], стягувати з відповідача аліменти на користь [PERSON] на їх утримання у розмірі 700 грн. щомісячно, починаючи від дня звернення до суду і до досягнення ними повноліття. Учасників цивільного процесу відповідно до ст.ст.128-130 ЦПК України належним чином повідомлено про час і місце розгляду справи, але відповідач після оголошення в судовому засіданні перерви для з"ясування думки малолітньої доньки [PERSON] щодо позову до суду не з"явилася, про причини неявки не повідомила, про відкладення слухання справи не клопотала. Зважаючи на те, що явку сторін не визнано обов'язковою, враховуючи достатність матеріалів справи для прийняття рішення та доказів про правовідносини сторін, відсутність необхідності повторно заслуховувати їх особисті пояснення з приводу спору, суд, беручи до уваги встановлені строки розгляду цивільних справ, думку сторін, дійшов висновку про можливість закінчувати розглдя справи у її відсутність. Позивач [PERSON] позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що позбавляти доньку батьківських прав потрібно було ще в 13-14 роках, коли вона стала проживати з [PERSON], бо діти стали недоглянуті, у сім"ї були постійні скандали, бійки, п"янки, але донька побіцяла, що все зміниться. Старша онука [PERSON] з 2007 року проживає з нею, лише в початкову школу ходила в с.Рогачів Рівненського району. 07 травня 2017 року зателефонували внуки і повідомили, що викликали "Швидку" та міліцію, бо [PERSON] - співмешканець доньки, її побив. Вона в той же день забрала внуків, а донька приїхала до неї 10 травня. Через два дні донька повернулася до співмешканця, а вона викликала поліцію, щоб зафіксувати, що донька добровільно залишає неповнолітніх дітей. Донька забрала меншу онуку, але та наступного дня до їх повернулася. Позивач [PERSON] позов підтримала повністю і по аналогічних мотивах. По суті спору показала, що у четвертому класі її забрала бабуся, бо вдома були неналежні умови проживання. Менша сестра, яка залишилася з матір"ю, розповідала, що вдома мама постійно свариться та б"ється з [PERSON]. Після його засудження мама пообіцяла, що у них буде нормальна сім"я, бо вона змінилася і знайшла іншого чоловіка - [PERSON] з Глинська, який їм спочатку сподобався. З початку 2017 року вони переїхали проживати до нього, стали ходити в школу. Стосунки були різні і після конфлікту мами з співмешканцем 07 травня 2017 року проживають з бабою та дідом, навчаються в 23 школі в м.Рівне. Її рідна малолітня сестра [PERSON] підтвердила дані обставини та позицію сестри, вважає, що їй буде краще проживати з бабусею та дідусем, доки мама не змінить свою поведінку. Їй дуже боляче, що мама повернулася до чоловіка, який її побив, з бажанням дати йому ще один шанс, а їм - її рідним дітям шансу проживати з матір"ю в одній сім"ї не дає. На день народження [PERSON] в червні 2017 року мама приїзджала, а на її у вересні 2017 року ні, хоча в цей день вона була в школі і мама могла б її побачити, якщо не хоче бачити і спілкуватися з своїми батьками. Заперечуючи проти позову відповідач посилається на те, що вона від виконання своїх батьківських обов'язків не ухиляється, її вини у недостатньому спілкуванні з дитиною немає, оскільки позивач не дозволяє дітям зустрічатися з нею, перешкоджає їх спілкуванню, налаштувала дітей проти неї, про що свідчить ставлення доньок до неї на даний час, наполягала на необхідності врахування неприязних стосунків між нею та її батьками. По суті спору показала, що оскільки в с.Рогачів не було дитячого садочка, була змушена возити [PERSON] в м.Рівне електричкою, встаючи для цього в 5 годині ранку. Тому її мама - позивач по справі сама запропонувала, щоб донька тимчасово жила з нею і вона погодилася, враховуючи наявність у мами з татом 4-ох кімнатної квартири. Після закінчення початкової школи в с.Рогачів [PERSON] стала навчатися в м.Рівне і проживати в бабусі, оскільки ходити в середню школу в с.Городок було небезпечно через залізничні колії. В с.Рогачів вони проживали у будинку, який залишився їй та дітям після смерті їх батька, з співмешканцем [PERSON]. Вона в той час працювала на "ОДЕК" і пізніше їй стало відомо від сусідів, що, коли вона була на нічній зміні, співмешканець влаштовував п"янки та оргії. Через два роки після засудження [PERSON] до 4 років позбавлення волі вона познайомилася з [PERSON], стали разом проживати. Оскільки умови проживання у нього були кращі, діти могли б ходити в одну школу, на початку 2017 року вона переїхала разом з дітьми до співмешканця в с.Глинськ Здолбунівського району Рівненської області. На початку травня між нею та чоловіком стався конфлікт і бабуся забрала дітей до себе, вона поїхала з ними. Через декілька днів повернулася до чоловіка, оскільки її мати не погоджувалася мирно вирішити суперечності, а діти залишилися з її батьками. Через деякий час стосунки між нею та матір"ю ще більш погіршилися і вона заблокувала банківську карточку, на яку надходить дитяча пенсія по втраті годувальника. З доньками не спілкується, оскільки вони цього не хочуть, так як мати настроює їх проти неї, з травня 2017 року до дітей не допускає. Представники третіх осіб - органів опіки та піклування за місцем реєстрації та фактичного проживання неповнолітніх дітей вважають, що задоволення позову відповідає інтересам дітей. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, думку малолітньої дитини, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об'єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов таких висновків. Вимоги ст.264 ЦПК Кодексу зобов»язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Відповідно до ст.4 цього кодексу звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту і в силу ст.ст.12, 81ЦПК України, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, сторона позивача скористалася правовою допомогою. Як встановлено судом, відповідач має дітей - [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], батько яких помер в 2006 році. Відповідач зарекомендувала себе негативно /висновок про доцільність позбавлення батьківських прав, виданий виконкомом Бронниківської сільської ради Рівненського району Рівненської області за місцем реєстрації/. Відповідно до відповіді Глинської сільської ради Здолбунівського району Рівненської області на заяву [PERSON] з її донькою [PERSON] проводилась профілактична бесіда з приводу відношення до виконання батьківських обов"язків. Виконавчий комітет Бронниківської сільської ради Рівненської області прийняв рішення від 28 липня 2017 року і вважає за доцільне позбавити відповідача батьківських прав за систематичне ухилення від виконання своїх батьківських обов'язків. Відповідно до педагогічної характеристики [PERSON] має досягнення середнього рівня, часто пропускає школу без поважних причин, до уроків готується несистематично. На даний час [PERSON] та [PERSON] проживають з бабою по материнській лінії спорідненості [PERSON] [ADDRESS]. Згідно Акту обстеження матеріально-побутових умов від 01 серпня 2017 року, квартира за вищевказаною адресою мебльована, з побутовою технікою, в якій дівчата мають окремі кімнати. Відповідно до результатів соціальної пристосованості та сфери міжособистісних відносин сестра м подобається проживати з бабусею, дідусем та тіткою, які на даний час є найважливішими дітьми, навчатися в даній школі. 04 серпня 2017 року діти тимчасово влаштовані в сім"ю [PERSON] Відповідно до ч.11 ст.18 Конвенції ООН батьки несуть відповідальність за виховання і розвиток дитини. Ст.9 Конвенції встановлено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Згідно ч.3 ст.51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією ООН про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (ч.7 ст.7 СК України). Ч.ч.1, 2 ст.3 Конвенції передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст.27 Конвенції держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з Принципом 2 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року дитині законом або іншими засобами повинен бути забезпечений спеціальний захист і надані можливості та сприятливі умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та у соціальному розумінні здоровим та нормальним шляхом і в умовах свободи та гідності. Дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під піклуванням і під відповідальністю своїх батьків та в будь-якому випадку в атмосфері любові та моральної і матеріальної забезпеченості (Принцип 6 Декларації прав дитини). У рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява № 31111/04) суд наголосив, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. При визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв'язків із сім'єю, крім випадків, коли сім'я є особливо непридатною або неблагополучною, по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Відповідно до ст.164 СК України підставою для позбавлення батьківських прав є ухилення батьків від виконання ними своїх обов'язків по вихованню дитини. Згідно п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" №3 від 30.03.2007 року таке ухилення має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Позбавлення батьківських прав - це водночас і санкція за протиправну винну поведінку батьків, яку можна вважати юридичною відповідальністю. Ухилення від виконання юридичного обов»язку - завжди акт свідомої поведінки, оскільки особа має реальну можливість виконати його, але не вчиняє відповідних дій. Таким чином, позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Враховуючи положення п.8 ст.7 СК України, у відповідності до якого регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим з урахуванням інтересів дитини, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу, і питання про його застосування може бути вирішене судом після повного й всебічного та об'єктивного з'ясування обставин справи й характеру ставлення батьків до дитини, оскільки позбавлення батьківських прав - це насамперед спосіб захисту прав та інтересів дитини, яке надасть їй полегшення, тому необхідно оцінити позитивний результату доля дитини, який має настати. Якщо такий результат не передбачається, позбавлення батьківських прав, не дасть дитині полегшення. Оскільки згідно чинного законодавства України батьки зобов'язані піклуватися про здоров'я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, поважати її, батьки зобов'язані надавати дитині належне батьківське виховання, оскільки право на виховання - є одним із основних прав дитини, якщо ж батьки не виконують свої функції, ухиляються від виконання своїх обов'язків по вихованню дитини, це є підставами для позбавлення їх батьківських прав. Відповідно до ч.ч.4, 5 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо, зокрема позбавлення батьківських прав, обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Тобто висновок органу опіки і піклування в будь-якому разі не повинен носити формальний і однобічний характер, оскільки вирішуються питання про права та обов'язки батька і дитини. Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім'ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім'ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками спору щодо її місця проживання. Таким чином, із досягненням віку 10 років у дитини з'являється право не тільки бути вислуханою і почутою, але й право брати активну участь у вирішенні своєї долі, зокрема, у визначенні місця проживання. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. При наданні пояснень у суді, малолітня [PERSON], виявивши достатній рівень інтелектуального розвитку для свого віку, щоб усвідомлювати зміст конфліктної ситуації, що виникла між матір"ю та її батьками, пояснила, що вона з однаковою любов'ю ставиться до обох, однак надає перевагу проживанню разом із бабусею та дідусем, оскільки вважає, що з ними їй проживати більш комфортно. Факт заперечення відповідача проти позову не може свідчити про прояв інтересу матері до дитини та її бажання виконувати обов'язки з виховання дітей. Жодних активних дій на підтвердження своїх намірів приймати участь в житті дітей відповідач не вчинила, активна дієва позиція у відповідача відсутня. Документальних доказів, які б свідчили про дійсність таких її намірів відповідачем надано не було. З урахуванням наведеного суд дійшов висновку, що відповідач ухилявся від виконання своїх батьківських обов'язків, свідомо нехтував ними, що підтверджується належними та допустимими доказами, наявними в матеріалах справи. Позивачем доведено обставини стосовно свідомого, умисного ухилення відповідача від виконання батьківських обов'язків. Обставини, що позивач, змінивши без погодження з відповідачем місце проживання дітей, створила умови, за яких відповідач, перебуваючи в іншому місті, позбавлена можливості відвідувати батьківські збори, а також спілкуватися з ними, відсутні. Відповідач характеризується з негативної сторони, не виконує свої материнські обов'язки, уваги дітям не приділяє, притягувалась до адміністративної відповідальності за ст.184 КУпАП. Органами влади вживалися необхідні дії і заходи для сприяння налагодженню відносин дітей з матір"ю, яка не проживає з ними, із наданням першочергової важливості основним інтересам дитини (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мамчур проти України»), неодноразово вивчалося ставлення дітей до матері, вживалися заходи реагування та про попередження відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання доньок. Суд дійшов висновку про те, що з червня 2017 року відповідач ухиляєтьсяся від виконання батьківських обов'язків щодо доньок: не проживає разом із ними, не цікавиться їх життям, навчанням, розвитком та здоров'ям, не надає матеріального утримання. Діти з цього часу виховуються бабою та дідом по материнській лінії спорідненості самостійно, які належно піклуються про їх здоров'я та навчання. З урахуванням наведених обставин, суд переконався в обґрунтованості позовних вимог про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно дітей. Щодо стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, відповідно до ст.18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч.ч.1, 2 ст.141 СК України батьки мають рівні права та обов'язки щодо дитини, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо неї. Ст.150 цього Кодексу визначено, що батьки зобов'язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров'я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст.180 СК України батьки зобов'язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідач не надає коштів на утримання неповнолітніх дітей, що є підставою для стягнення аліментів. Вимога позивача про стягнення аліментів у твердій грошовій сумі є законною і передбачена ст.184 СК України. Ця стаття носить диспозитивний характер і не визначає вичерпного переліку обставин для встановлення розміру аліментів в твердій грошовій сумі. За змістом цієї норми такими обставинами є нерегулярний дохід та будь-які інші обставини, що мають істотне значення. Оскільки відповідач на даний час офіційно не працевлаштований, проте має змогу виплачувати кошти на утримання своєї неповнолітньої дитини. Таку обставину суд визнає її такою, що має істотне значення для визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. При визначенні розміру аліментів суд згідно п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» N 3 від 15.05.2006 року враховує думку сторін, стан здоров'я та матеріальне становище дитини, яке є задовільним, стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів, яка є працездатною, офіційно непрацевлаштованою, але має можливість виплачувати аліменти, не має інших зобов'язань матеріального характеру. Згідно з п.1 ст.3 Конвенції «Про права дитини» незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Ст.27 цієї Конвенції дає кожній дитині право на рівень життя, необхідній для її фізичного, розумового, духовного, морального та соціально розвитку. Батьки або інші особи які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. Згідно із ст.1 Закону України "Про прожитковий мінімум" прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров'я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Відповідно до статті 7 Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" розмір прожиткового мінімуму на одну особу в розрахунку на місяць для дитини віком від 6 до 18 років становить 1 777 грн. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що суб»єктивні права дитини на утримання її матір'ю є порушеними, визначений позивачем розмір стягнення з відповідача аліментів на дитину з урахуванням віку неповнолітньої дитини, її потреб є обґрунтованим, не є завищеним в нинішніх умовах проживання, відповідає засадам розумності і справедливості та не є таким, що створює відповідачу додаткові труднощі матеріального характеру. Судом встановлено, що відповідач є особою працездатного віку, інших утриманців не має, є фізично здоровою людиною і може працювати та виконувати обов"язок по утриманні своїх дітей та сплачувати визначену суму аліментів, яка б забезпечувала необхідний життєвий процес дітей та їх розвиток. Будь-яких доказів, заслуговуючих на увагу і спростовуючих показання позивача, відповідач не надала, а судом їх не здобуто, що вказує на обгунтованість позову. Відповідно до ч.1 ст.189 СК України батьки мають право укласти договір про сплату аліментів на дитину, у якому визначити розмір та строки виплати. Умови договору не можуть порушувати права дитини, які встановлені цим Кодексом. Договір укладається у письмовій формі і нотаріально посвідчується. Згідно ч.1 ст.192 СК України розмір аліментів на дитину, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника аліментів або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених законом. Аналогічна вимога міститься і у п.23 вищевказаної Постанови. Відповідно до ч.2 ст.184 СК України розмір аліментів, визначених судом у твердій грошовій сумі, підлягає індексації відповідно до закону. Позов до суду пред'явлений 04 липня 2017 року, а тому відповідно до ст.ст.79, 191 СК України аліменти на дитину повинні стягуватися з указаної дати. Враховуючи, що позивач не сплачував судовий збір при подачі позову, суд при ухваленні рішення відповідно до ст.141 ЦПК України присуджує стягнення з відповідача судового збору в прибуток держави. Згідно п.1 ч.1 ст.430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Звертаю увагу відповідача, що відповідно ст.169 СК України, особам, позбавленим батьківських прав, надано право звернутися до суду з позовом про їх поновлення. Розглядаючи такі справи, суди зобов'язані перевіряти, наскільки змінилися поведінка особи та обставини, що були підставою для позбавлення її батьківських прав. При вирішенні питання про поновлення батьківських прав одного з батьків суд бере до уваги думку другого з них та інших осіб, із якими проживає дитина, враховує її інтереси, а також думку дитини, якщо вона її може висловити. За змістом ч.4 ст.169 СК України поновлення в батьківських правах можливе лише за умови, що батьки істотно змінили в кращий бік поведінку, спосіб життя і (або) ставлення до виховання дитини. Зміни в способі життя батьків, їхнє ставлення до дитини не можуть відбутися швидко, для цього необхідний значний період часу. При цьому, недостатньо одних намірів батьків змінити свою поведінку, необхідно, щоб їх спосіб життя дійсно змінився настільки, що ніяких небезпек і загроз життю і здоров'ю дитини більше не буде, а батьки в змозі належним чином виховувати дитину і захищати її права і інтереси. Поновлення батьківських прав і повернення дитини батькам допускається тільки в тому випадку, якщо це відповідає інтересам дитини. Якщо поновлення в батьківських правах суперечить інтересам дитини, то суд має право з урахуванням думки дитини відмовити в задоволенні позову батьків про поновлення в батьківських правах. Суд зобов'язаний з'ясувати думку дитини з приводу можливості поновлення батьківських прав і повернення її батькам. Причому мотиви незгоди дитини на поновлення в батьківських правах значення не мають. Але при цьому суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси (ст.171 СК України). Факт стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання дитини не свідчить про свідоме ухилення ним від виконання батьківських обов'язків по утриманню дитини, оскільки таке є одним із способів захисту прав дітей на належне матеріальне забезпечення та свідчить про спонукання батьків до надання дитині належного утримання. Таким чином, суд зауважує, що за наявності підстав у майбутньому, відповідач відповідно до ст.169 СК України має право на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. З огляду на викладене,

Outcome: approved