Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Територіального Центру соціального обслуговування Баранівського району Житомирської області, Баранівської районної державної адміністрації Житомирської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON], про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення з роботи, зміну дати та підстави звільнення та стягнення заробітку за час вимушеного прогулу. З урахуванням останньої заяви про зміну позовних вимог від 20.02.2018 року, на обґрунтування заявлених позовних вимог [PERSON] зазначає, що вона працювала на посаді заступника директора територіального Центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району. Наказом директора центру №19-к від 02.11.2015 року в штатний розпис центру внесено зміни, зокрема виведено із штатного розпису на 2015 рік посаду заступника директора центру та введено посаду інженера з охорони праці на 0,5 ставки та юристконсультанта на 0,5 ставки. Наказом директора центру №20 від 02.11.2015 року [PERSON] попереджено про наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через два місяця відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. 02.11.2015 року складено Акт про відмову [PERSON] від переведення на іншу посаду. 25.01.2016 року наказом директора територіального центру №3-к "Про звільнення з роботи" [PERSON] звільнено в зв'язку із скороченням штату та відмовою від переведення на іншу роботу. Вважає наказ №3-к "Про звільнення з роботи" від 25.01.2016 року незаконним та просить його скасувати у зв'язку з тим, що з наказом №20 від 02.11.2015 року "Про попередження про наступне вивільнення [PERSON]С." та Актом про відмову від переведення на іншу посаду від 02.11.2015 року позивач ознайомлена лише 09.11.2015 року. Жодних посад, про відмову від яких зафіксовано актом від 02.11.2015 року позивачу ніхто не пропонував, двомісячний термін попередження про звільнення з роботи збіг 09.01.2016 року, а відтак відповідач повинен був повторно попередити про звільнення з посади не пізніше ніж за два місяці. З урахуванням вищенаведеного вважає, що процедура звільнення проведення з порушенням вимог законодавства, а відтак просить визнати незаконним та скасувати наказ №3-к від 25.01.2016 року директора територіального Центру соціального обслуговування Баранівського району державної адміністрації про звільнення з посади заступника директора центру [PERSON]; змінити дату звільнення на 09.03.2016 року та підставу звільнення на п.1 ч.1 ст.40 КзПП України " у зв'язку з ліквідацією підприємства, установи, організації"; стягнути з Баранівської районної державної адміністрації Житомирської області на користь позивача середню заробітну плату за час вимушеного прогулу за період з 25.01.2016 року по 13.03.2018 року в сумі 110623,32 грн. і по день винесення судом рішення (станом на 18.04.2018 року 179658,96 грн.) та 10000,00 грн. моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник повністю підтримали змінені позовні вимоги. Просили позов задовольнити. Представник відповідача - Баранівської районної державної адміністрації Житомирської області позов не визнав, проти задоволення позову заперечив. На обґрунтування заперечень вказав, що наказом Територіального центру соціального обслуговування Баранівського району Житомирської області від 02.11.2015 року № 19 «Про внесення змін до штатного розпису», внесено зміни до штатного розпису згідно із якими виведено із штатного розпису посаду заступника директора центру, яку займала позивач. Даний наказ є законним, що підтверджується рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 14 квітня 2016 року, яке набрало законної сили після перегляду апеляційним судом Житомирської області. Позивач була попереджена про її наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через 2 місяці відповідно до п.1 ст.40 Кодексу законів про працю України. Свідченням того, що позивач ознайомилася зі змістом вказаного наказу та взяла до відома його положення, є її особистий підпис під наказом 09.11.2015 року. Вказує, що процедура звільнення, передбачена ст.49-2 КЗпП України не порушена, так як з моменту попередження до моменту її звільнення з роботи пройшло більше 2-х місяців. Вказаний строк не може бути меншим 2-х місяців, а максимальний його строк законодавством не передбачений. Також додатково зазначає, що позивачу були запропоновані вакантні посади. [PERSON] від запропонованих посад відмовилася, про що свідчить акт від 02.11.2015 року «Про відмову [PERSON] від переведення на іншу роботу». Із актом про відмову від запропонованих посад позивач була ознайомлена під підпис 09.11.2015 року і повністю погоджувалася із викладеними в акті обставинами. Крім того, з 09.11.2015 року по 25.01.2016 року включно у позивача була можливість подати заяву про переведення її на ті посади, які були вказані в акті про відмову від переведення. Проте такою можливістю позивач не скористалася, що стало підставою для її звільнення. Отже, при звільненні позивача повністю були дотриманні норми чинного законодавства про працю, її вимоги про визнання наказу незаконним та його скасування, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та моральної шкоди є безпідставними, а тому не підлягають задоволенню. Представник Баранівської районної державної адміністрації Житомирської області у судовому засіданні проти задоволення позову заперечила з підстав викладених у відзиві, просила відмовити у задоволенні позову. Представник Територіального Центру соціального обслуговування Баранівського району Житомирської області та третя особа яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - [PERSON], в судове засідання не прибули. Про дату, час та місце проведення судового засідання відповідно до ст.128 ЦПК України повідомлені належним чином. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що працювала головою профспілкової організації та заступником завідувача відділенням організації надання адресної натуральної та грошової допомоги. Вказала, що в звязку із виведенням із штатного розпису територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району посади заступника директора територіального центру соціального обслуговування, [PERSON] була попереджена про наступне вивільнення 02.11.2015 року. У звязку з цим, позивачу були запропоновані вакантні посади в усній формі. Від переведення на одну із запропонованих посад [PERSON] відмовилася, був складений Акт про відмову від переведення на іншу посаду. Із вказаним актом позивач була також ознайомлена. Додатковий акт, саме пропозиції вакантних посад, не складався. Додатково зазначає, що [PERSON] була попереджена про звільнення один раз 02.11.2015 року, повторно, після збігу 2 місячного терміну і до дня звільнення, позивач про звільнення не попереджалася. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила суду, що працювала інспектором з кадрів Центру. Підтвердила, що [PERSON] була попереджена про звільнення з посади не менше ніж за 2 місяці до звільнення, також позивачу 02.11.2015 року було запропоновано переведення на вакантні посади (7 чи 8 посад запропоновано). Позивач від переведення на запропоновані посади відмовилась, про що був складений акт, з яким позивач була ознайомлена 09.11.2015 року та розписалася про це. Свідок [PERSON] вказала, що працювала в Територіальному центрі продавцем. Зазначає, що знає з слів інших працівників, що позивачу вакантні посади, які дійсно були наявні в центрі, не пропонувалися. Свідок [PERSON] вказала, що працювала з [PERSON] в одному кабінеті. Зазначає, що з Актом про відмову від посад не ознайомлена, про те, що вакантні посади пропонувалися позивачу, їй не відомо. Заслухавши сторони, свідків та дослідивши письмові докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] наказом №1 начальника відділу соціального забезпечення [PERSON] від 02.01.1992 року була прийнята на посаду завідуючої відділом соціальної допомоги одиноким на дому. Наказом директора Баранівського територіального центру соціального обслуговування одиноких непрацездатних громадян [PERSON] від 01.08.2005 року за №38-к [PERSON] була переведена на посаду заступника директора Баранівського територіального центру соціального обслуговування одиноких непрацездатних громадян управління праці та соціального захисту населення з 01.08.2005 року. Відповідно до наказу Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району №19 від 02.11.2015 року «Про внесення змін до штатного розпису», внесено з 02.11.2015 року зміни до штатного розпису, а саме: виведено посаду заступника директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району; введено посади: інженера з охорони праці територіального центру 0,5 ставки, юрисконсульта територіального центру 0,5 ставки. Вказаний наказ був оскаржений позивачем до суду. Рішенням Баранівського районного суду Житомирської області від 14.04.2016 року в задоволенні позову [PERSON] до Територіального центру соціального обслуговування Баранівського району про визнання незаконним та скасування наказу від 02. 11.2015 року за №19 про внесення змін до штатного розпису треті особи: Управління праці та соціального захисту населення Баранівської РДА, Баранівська районна державна адміністрація, Департамент праці та соціального захисту населення Житомирської обласної адміністрації відмовлено. Рішення набрало законної сили 01.06.2016 року. Наказом Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району №20 від 02.11.2015 року «Про попередження про наступне вивільнення [PERSON]С.», було попереджено позивача про її наступне звільнення із займаної посади не раніше ніж через 2 місяця відповідно до п.1 ст. 40 кодексу Законів про Працю України. З вказаним наказом [PERSON] ознайомлена 09.11.2015 року, про що свідчить її підпис та не заперечується сторонами. 02.11.2015 року складений Акт «Про відмову [PERSON] від переведення на іншу посаду», згідно з яким 02.11.2015р. [PERSON] заступнику директора територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району у звязку із скороченням посади, яку вона обіймає, інспектором з кадрів [PERSON], було запропоновано переведення на іншу роботу за такими вакантними посадами: соціальний робітник відділення соціальної допомоги вдома; робітник з комплексного обслуговування і ремонту будинків; інженер з охорони праці; юрисконсульт; завідувач господарства стаціонарного відділення для постійного або тимчасового проживання; соціальний робітник (кладовщик) відділення організації надання адресної грошової та натурально допомоги; молодша медична сестра з догляду за хворими стаціонарного відділення для постійного або тимчасового проживання. Від переведення на запропоновані вакантні посади [PERSON] відмовилась. Інших вільних робочих місць, які можна було б запропонувати [PERSON] не було. З вказаним актом, [PERSON] ознайомлена 09.11.2015 року, про що свідчить її підпис та не заперечується сторонами. Наказом №3-К від 25.01.2016 року «Про звільнення з роботи», відповідно до п.1 ст.40 КЗпП України, було звільнено [PERSON] заступника директора Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) 25.01.2016 року у звязку зі скороченням штату та відмови від переведення на іншу роботу. З вказаним наказом, [PERSON] ознайомлена 25.01.2016 року, про що свідчить її підпис та не заперечується сторонами. Відповідно до п.1 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Згідно вимог ч.2 ст.40 КЗпП України звільнення з підстави, зазначеної у п.1 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Згідно ч.3 ст.40 КЗпП України не допускається звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу в період його тимчасової непрацездатності (крім звільнення за пунктом 5 цієї статті), а також у період перебування працівника у відпустці. Згідно із ч.1 ст.43-1 КЗпП України, розірвання трудового договору з ініціативи власника або уповноваженого ним органу без згоди виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) допускається у випадках звільнення керівника підприємства, установи, організації (філіалу, представництва, відділення, та іншого відокремленого підрозділу), його заступників. Згідно ст.49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При відсутності роботи за відповідною професією чи спеціальністю, а також у разі відмови працівника від переведення на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації працівник, за своїм розсудом, звертається за допомогою до державної служби зайнятості або працевлаштовується самостійно. Оцінюючи досліджені по справі докази в їх сукупності та враховуючи встановлені на їх підставі обставини, суд прийшов до висновку, що відповідачем при звільненні [PERSON] з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України в повному обсязі були дотримані вимоги чинного трудового законодавства, а саме, ст.ст.40,43-1,49-2 КЗпП України, що свідчить про безпідставність та недоведеність позовних вимог. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" містяться роз'яснення, згідно з якими при розгляді спорів про звільнення за пунктом 1ст. 40 КЗпП суди зобов'язані з'ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. При ухваленні рішення суд враховує, що наказ Територіального центру соціального обслуговування (надання соціальних послуг) Баранівського району №19 від 02.11.2015 року «Про внесення змін до штатного розпису» є чинним та винесеним у відповідності до закону. Суд також приймає до уваги, що власник є таким, що належно виконав вимоги ч.2 ст.40, ч.3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов'язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обовязок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обовязок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які зявилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. ( Правова позиція Верховного [PERSON] України від 01 квітня 2015 року по справі № 6-40цс15) . Судом встановлено, що позивачу були запропоновані 7 вакантних посад, проте остання відмовилась від запропонованих їй посад, що стверджується відповідним актом. Доводи представника позивача, що позивачу не було запропоновані вакантні посади є формальними та спростовані змістом Акту про відмову [PERSON] від переведення на іншу посаду, так як в самому акті міститься пропозиція та перелік запропонованих посад. Складання додаткового акту саме - пропозиції вакантних посад, законодавством не передбачено. Одночасно суд зазначає, що позивач була ознайомленна з актом про відмову від переведення на іншу посаду 09.11.2015 року, а відтак з 09.11.2015 року по 25.01.2016 року включно у позивача була можливість подати заяву про переведення її на ті посади, які були вказані в акті про відмову від переведення. Проте такою можливістю позивач не скористалася, що стало підставою для її звільнення. Також суд не бере до уваги твердження позивача про те, що при її звільненні відповідачем було порушено процедуру звільнення передбачену ст.. 49-2 КЗпП України, у звязку з тим, що з моменту попередження до моменту її звільнення з роботи пройшло більше 2-х місяців. У пункті 20 постанови Пленуму Верховного [PERSON] України від 6 листопада 1992 року N 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" зазначено, що чинне законодавство не передбачає виключення із строку попередження працівника про наступне звільнення (не менш ніж за 2 місяці) часу знаходження його у відпустці або тимчасовій непрацездатності. При недодержані строку попередження працівника про звільнення, якщо він не підлягає поновленню на роботі з інших підстав, суд змінює дату його звільнення, зарахувавши строк попередження, протягом якого він працював. Аналіз вказаної норми права та судова практика дають підстави зробити висновок про те, що вказаний строк не може бути меншим 2-х місяців, а максимальний його строк законодавством не передбачений. Повторення процедури попередження працівника про наступне звільнення його з роботи після закінчення 2-х місячного строку з моменту першого попередження законодавством не передбачено. Таким чином, в судовому засіданні на підставі досліджених та оцінених судом доказів, встановлено, що відповідачем було повністю дотримано чинне трудове законодавство України при звільненні [PERSON] Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн. суд зазначає наступне. Відшкодування моральної шкоди у трудовому праві є похідним від трудових відносин. Жодних порушень закону при звільненні [PERSON] допущено не було. Крім того, у позові не зазначені докази, які підтверджують факт заподіяння позивачу моральних страждань позивачці. Не вказано, який характер і обсяг вони мають, до яких втрат життєвих звязків вони призвели і яким чином це нанесло моральну шкоду позивачу. Не зазначено, за яким критерієм була обрахована моральна шкода, як визначався її розмір та якими доказами це підтверджується. Відтак, вимога позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 10000,00 грн. задоволенню не підлягає. З огляду на вищевикладене, позовні вимоги суд визнає безпідставними, недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню

Outcome: dismissed