Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-03 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини, посилаючись на те, що 22.02.2003 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. [INFO] у них народився син [PERSON], який є дитиною-інвалідом з народження. Спільне сімейне життя з відповідачем не склалося. Як відомо позивачу інших осіб на утриманні у відповідача не має та аліменти іншим особам він не сплачує. Добровільну матеріальну допомогу на утримання дитини відповідач не надає, тому вважає, що для захисту прав неповнолітнього сина на нормальний рівень життєдіяльності та з метою дотримання принципу найвищих соціальних цінностей в розвитку дитини, позивачка змушена звернутись до суду з позовом про стягнення аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі в розмірі 2000,00 грн., щомісячно і до досягнення сином повноліття. Крім того позивачка є особа з інвалідністю ІІІ групи, за загальним захворюванням. В зв"язку з перенесеним захворюванням та численими оперативними втручаннями, з потребами купувати медикаменти, потребує матеріальної допомоги від відповідача, оскільки отримувані нею доходи є недостатніми для забезпечення усіх матеріальних потреб, тому просить суд стягнути з відповідача на її утримання алімети в твердій грошовій сумі в розмірі 1000 грн., щомісячно. Ухвалою суду від 10.01.2019 року відкрито провадження у справі та призначено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення(виклику) до судового розгляду на 04.02.2019 року на 09:00 годину. Відповідно до вимог п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України, ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу. 28.01.2019 року відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив, що частково заперечує проти задовлення позовних вимог, а саме в частині стягнення аліментів на утримання дружини, оскільки він жодним чином не причетний до інвалідності дружини. Вона являється особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, тобто праця їй не протипоказана (лише у виняткових умовах), позивач працює продавцем в магазині та тримує заробітну плату в розмірі 3200 грн, отримує пенсію на дитину, а також орендну плату за земельну ділянку, тобто її дохід більший за прожитковий мінімум встановлений законом. Зазначивши, що він працює опалювачем в Новоукраїнському районному суді та отримує незначну заробітну плату, проживає в цивільному шлюбі з іншою жінкою та планує створити сім'ю, на утримання якої також потрібні кошти. Утримувати сина допомагає, купує йому речі, дає кошти на розваги. Погоджується сплачувати аліменти на утримання сина в розмірі 1/4 частини його доходів, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. У відповідності до ч.2 ст.279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. Жодних клопотань до суду не подали. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Згідно ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи дотримуючись принципів диспозитивності та змагальності сторін. Суд розглядає справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд дослідивши наявні у справі матеріали, оцінивши та проаналізувавши всі наявні докази по справі у їх сукупності, встановив наступні обставини справи і відповідні правовідносини. Судом встановлено, що від шлюбу сторони по справі мають сина [PERSON], [INFO], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Відповідно до свідоцтва про шлюб, яке видане Новоукраїнським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Кіровоградській області Серії [NUMBER] між [PERSON] та [PERSON], 22.02.2003 року було зареєстровано шлюб відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Новоукраїнського районного управління юстиції у Кіровоградській області, актовий запис № 24. Після реєстрації шлюбу прізвище позивачки змінено на «[PERSON]» (а.с.6). Згідно довідки про склад сім"ї від 18.12.2018 року № 7877 виданої Новоукраїнською міською радою Кіровоградської області, [PERSON], адреса [ADDRESS], про те, що до складу сім'ї ) входять: [PERSON] - син, [INFO], [PERSON]- чоловік, [INFO]. (а.с. 11). Позивач в позові зазначила, що відповідач матеріальної допомоги на утримання дитини не надає взагалі. Установленим судом фактам відповідають сімейні правовідносини, які регулюються ст. 51 Конституції України, ст.ст. 3,18,27 Конвенції про права дитини, ст.5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.ст. 180-184, 191 СК України. Статтею 51 Конституції України передбачені права дітей на матеріальне утримання з боку батька та права на їх повноцінне життя та всебічний розвиток. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України№ 789-ХІІ від 27лютого 1991 року та набула чинності для України 27вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов'язками цивільного характеру, що виникають із вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). У Преамбулі Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, підписаної Україною 21.02.1990 року, ратифікованої 27.02.1991 року і 27.09.1991 року набула чинності для України, зазначено, що Організація Об'єднаних Націй в Загальній декларації прав людини проголосила, що діти мають право на особливе піклування і допомогу; в сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищі для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вони могли повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства; дитина має бути повністю підготовлена до самостійного життя в суспільстві та вихована в дусі ідеалів, проголошених у Статуті Організації Об'єднаних Націй, і особливо в дусі миру, гідності, терпимості, свободи, рівності і солідарності. Статтею 26 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року передбачено, що держави-учасниці визнають за кожною дитиною право користуватися благами соціального забезпечення, включаючи соціальне страхування, і вживають необхідних заходів щодо досягнення повного здійснення цього права згідно з їх національним законодавством. Ці блага в міру необхідності надаються з урахуванням наявних ресурсів і можливостей дитини та осіб, які несуть відповідальність за утримання дитини, а також будь-яких міркувань, пов'язаних з одержанням благ дитиною чи від її імені. Згідно із ст.ст. 180-184, 191 СК України батьки зобов'язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. У разі ухилення батьків від виконання цього обов'язку кошти на утримання дітей стягуються з матері, батька дитини в частці від їх доходу і (або) у твердій грошовій сумі за рішенням суду. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред'явлення позову. Згідно з ч.1 ст.184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Тобто, визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі належить до процесуальних прав позивача. При визначенні розміру аліментів суд, відповідно до ст. 182 СК України, враховує матеріальне становища сторін, стану їх здоров'я та сімейного стану, стану здоров'я дитини, та приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року №3, вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров'я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є здоровою, працездатною людиною, має можливість працювати та працює опалювачем в Новоукаїнському районному суді Кіровоградської області, отримує розмір заробітної плати в розмірі 5000-6000 гривень щомісяця, зобов'язаний утримувати дитину та спроможний сплачувати аліменти на утримання дитини, про що і сам не заперечив у відзиві на позовну заяву, але просив у відсотовому розмірі від заробітної плати, але суд враховуючи,положення ч.1 ст. 184 СК України, важає, що визначення розміру аліментів в твердій грошовій сумі належить до процесуальних прав позивача, а не відповідача. Так, відповідно до Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, зокрема для дітей віком від 6 до 18 років з 01.07.2019 року по 01.07.2019 року становить 2027 грн.; з 01.07.2019 року по 30.11.2019 року становить 2118 грн.; з 01.12.2019 року по 31.12.2019 року - 2218 грн. За таких обставин суд приходить до висновку, що право дитини [PERSON], [INFO], на матеріальне утримання з боку батька порушено і підлягає судовому захисту. Позивачка, як мати несе рівні з відповідачем витрати по утриманню дитини, тому розмір аліментів на думку суду в сумі 1200.00 гривень, з наступною індексацією зазначеного розміру відповідно до Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" від 3.07.1991 року в редакції Закону від 6.02.2003 року, забезпечить надійний захист інтересів дитини та отримання дитиною надійного стабільного матеріального утримання з боку батька., який перевищує 50% прожиткового мінімуму на дитину віку 15 років. Позивач зазначила в позові, що за час шлюбу здобула інвалідність, тому вважає що позивач повинен сплачувати аліменти на її утримання у відповідності ст. ст. 75, 76 СК України. Відповідач у відзиві заперечив дані обставини, зазначивши, що про обставини здобуття інвалідності і довідку МСЕК дізнався лише зараз, та вважає оскільки позивач працездатна, отримує пенсію, орендну плату за землю та заробітну плату продавця, так як працює, то забезпечена прожитковим мінімумом. Позивач же жодних доказів на спростування доводів відповідача про те, що вона працює суду не надала. Відповідно положенням ч.ч.1-4 ст. 75 СК України, дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Право на утримання (аліменти) має той із подружжя, який є непрацездатним, потребує матеріальної допомоги, за умови, що другий із подружжя може надавати матеріальну допомогу. Непрацездатним вважається той із подружжя, який досяг пенсійного віку, встановленого законом, або є особою з інвалідністю I, II чи III групи. Один із подружжя є таким, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходивід використання його майна, інші доходи не забезпечують йому прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відповідно ст. 76 СК України, розірвання шлюбуне припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатноюдо розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомогиі якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Отже, аліментні зобов'язання на утримання одного з подружжя можуть призначатися за наявності юридичних складових - сукупності певних умов, а саме: перебування в зареєстрованому шлюбі або у фактичних шлюбних відносинах після розірвання шлюбу (ст.76 СК ); непрацездатність одного з подружжя; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового мінімуму рівень матеріального забезпечення. Таким чином, право на утримання має тільки непрацездатна особа, не забезпечена прожитковим мінімумом. Такий висновок зробив ВСУ в постанові №175/1382/15-ц. Позивач дійсно являється особою з інвалідністю ІІІ групи загального захворювання, та згідно довідки МСЕК №170782 від 29.10.2018 року, їй протопоказана тяжка праця, перегрів та переохолодження. Рекомендована праця продавця. (а.с. 7). Позивач під час розгляду справи про розірвання шлюбу 396/2329/18, тим же складом суду, зазначала, що працює продавцем в Новоукраїнському РСТ, але в даному позові, про дані обставини не зазначила намагаючись ввести суд в оману, припускаючи, що з метою приховування матеріального доходу, та жодним чином не спростувала дану інформацію (наприклад надавши копію трудової книжки), довідки про доходи, які нижчі від прожиткового мінімуму, тобто суд приходить до висновку, що позивач не повідомивши суд про отримання доходів у виді заробітної плати зловживає своїми процесуальними правами, оскільки отримує пенсійну виплату та заробітну плату, а тому отримує прожитковий мінімум матерального забезпечення, що згідно Законом України «Про Державний бюджет України на 2019 рік» від 23.11.2018 р. № 2629-VIII, прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць, станом на 01.01.2019 року для працездатних осіб становить 1921 грн.00 коп. Позивачем не надано жодних доказів на підтвердження витрат, які вона несе у зв'язку лікуванням. Також слід зазначити, що з довідки МСЕК вбачається встановлення позивачу певного діагнозу, однак вказана довідка не містить жодної інформації щодо необхідності постійного чи періодичного лікування позивачки, а лише зазначено протипоказання до умов тяжкої праці, прегріву та переохолодження та рекомендована праця саме продавця. Відповідно до ст.ст. 12, 81, 89 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідь на відзив не подавалися. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи вище викладене, всебічно, повно та об'єктивно з'ясувавши обставини справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, та суд вважає достатнім та можливим стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO], у твердій грошовій сумі, у розмірі 1200 грн. 00 коп., щомісячно, розпочавши стягнення з 19 грудня 2018 року, і до досягнення повноліття до [INFO]. В задоволені решти позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON], на користь [PERSON], аліменти на її утримання у твердій грошовій сумі в розмірі 1000.00 грн., щомісячно - відмовити за необгрунтованістю та безпідставністю позовних вимог. Підстав для звільнення відповідача від виконання обов'язку по утриманню дитини суд не вбачає. Згідно із ч. 1 ст. 79 СК України, аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішення суду у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір від сплати якого позивачка звільнена на підставі п.3 ч.1 ст. 5 Закону України від 08 липня 2011 року "Про судовий збір".

Outcome: partial