Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-26 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України про поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що з 01 серпня 2017 року вона працювала головним спеціалістом відділу організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. 29 грудня 2017 року [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку зі скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. Своє звільнення позивач вважала незаконним та зазначила, що вона не була повідомлена про наступне вивільнення належним чином, зокрема вона не отримала за два місяці до звільнення персональне письмове попередження про виключення зі штатного розпису виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України посади, яку обіймала [PERSON] . Позивач вказала, що їй не було запропоновано роботодавцем іншої роботи, хоча після 26 жовтня 2017 року здійснювався прийом на роботу нових працівників у виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України. Також трудові договори укладались з новими працівниками і після 01 січня 2018 року. У зв`язку з допущеними роботодавцем при звільненні [PERSON] порушеннями трудового законодавства позивач просила суд поновити її на роботі, стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу. За клопотанням позивача судом замінено неналежного відповідача виконавчу дирекцію Фонду соціального страхування України належним - Фондом соціального страхування України Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначив з 01 січня 2018 року відбулось скорочення чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України, у зв`язку з чим [PERSON] звільнено з роботи. Про наступне вивільнення позивач була повідомлена у строк, визначений трудовим законодавством. Іншу роботу позивачеві запропоновано не було, позаяк були відсутні вакантні посади, які б відповідали кваліфікації [PERSON] . З цих підстав Фонд соціального страхування України просив відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. [PERSON] подала до суду відповідь на відзив на позовну заяву, в якому зазначила, що після прийняття правлінням Фонду соціального страхування України постанови від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" відповідачем здійснювався прийом на роботу нових працівників, що свідчить про те, що фактичного скорочення чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України не відбулось. При цьому відповідачем не було вжито ніяких заходів для перевірки продуктивності і кваліфікації працівників, які підлягали вивільненню, а також наявності у них переважного права на залишення на роботі. Подання Фондом соціального страхування України звітності про заплановане масове вивільнення працівників не вказує на законність вивільнення [PERSON] . Також позивач наполягала на тому, що ніхто з працівників Фонду соціального страхування України не був персонально попереджений про наступне вивільнення на виконання постанови правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України" та відповідно наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня 2017 року №603 "Про зміни в організації виробництва і праці". Також [PERSON] зазначила, що відповідачем не отримано попередньої згоди органу первинної профспілкової організації на її звільнення. У своїх запереченнях на відповідь на відзив Фонд соціального страхування України зазначив про необґрунтованість доводів позивача, викладених у відповіді на відзив на позовну заяву. У судовому засіданні позивач та її представник позовні вимоги підтримали, просили суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. У підготовчому судовому засіданні судом залучено до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON] , який на час вивільнення позивача займав посаду директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Третя особа в судовому засіданні та в поясненнях щодо позову зазначив, що у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників Фонду соціального страхування України [PERSON] було звільнено з займаної посади головного спеціаліста відділу організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. Іншу роботу [PERSON] запропоновано не було, позаяк були відсутні вакантні посади, які б відповідали її кваліфікації. Третьою особою вказано, що після скорочення чисельності та штату не залишилось працівників, з якими роботодавець був зобов`язаний порівнювати кваліфікацію, продуктивність та інші фактори, з якими позивач пов`язує своє переважне право на залишення на роботі. З цих підстав [PERSON] просив відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. Заслухавши вступні слова позивача, її представника, представника відповідача, третьої особи, показання свідків [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 01 серпня 2017 року [PERSON] була призначена в порядку переведення на посаду головного спеціаліста відділу організаційно-документального забезпечення та аналітичної роботи управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України (т. 1, а. с. 38-41). Наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 22 грудня 2017 року №1027 [PERSON] була звільнена з роботи у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників з 29 грудня 2017 року за п. 1 ст. 40 КЗпП України (т. 1, а. с. 110). Вирішуючи питання про правомірність дій роботодавця при звільнення працівника [PERSON] , суд виходить з такого. Ч. 2 ст. 5 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" передбачено, що безпосереднє управління Фондом соціального страхування України здійснюють його правління та виконавча дирекція. До повноважень правління Фонду соціального страхування України віднесено затвердження структури органів Фонду, граничної чисельності працівників, схем їх посадових окладів, видатків на адміністративно-господарські витрати Фонду (п. 8 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування"). Реалізуючи надані Законом повноваження, правлінням Фонду соціального страхування України прийнято постанови від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України", від 10 жовтня 2017 року №50 "Про затвердження структури органів Фонду", якими зменшено з 01 січня 2018 року граничну чисельність працівників Фонду з 7988 до 5192 штатних одиниць, а граничну чисельність працівників виконавчої дирекції Фонду - з 276 до 188 штатних одиниць, змінено структуру виконавчої дирекції Фонду (т. 1, а. с. 155-156, 157-160). За положеннями ч. 1 ст. 8 Закону України "Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування" виконавча дирекція Фонду є постійно діючим виконавчим органом правління Фонду. Виконавча дирекція є підзвітною правлінню Фонду та провадить діяльність від імені Фонду в межах та в порядку, визначених статутом Фонду та положенням про виконавчу дирекцію Фонду, що затверджується його правлінням, організовує та забезпечує виконання рішень правління Фонду. На виконання вказаних постанов правління Фонду соціального страхування України директором виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України Баженковим Є.В. видано наказ від 26 жовтня 2017 року №603 "Про зміни в організації виробництва і праці", яким з 01 січня 2018 року запроваджено зміни в організації виробництва і праці у виконавчій дирекції Фонду соціального страхування України; вирішено до 01 листопада 2017 року попередити працівників виконавчої дирекції Фонду про зміни в організації виробництва і праці, про зміну істотних умов праці, скорочення чисельності та штату працівників (т. 1, а. с. 175). Також 31 жовтня 2017 року було затверджено новий штатний розпис виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, який введено в дію з 01 січня 2018 року (т. 1, а. с. 166-171). Цим штатним розписом, зокрема ліквідовано управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, у якому працювала позивач [PERSON] Інформацію про заплановане масове вивільнення працівників у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці 30 жовтня 2017 року було подано виконавчою дирекцією Фонду соціального страхування України до Подільського районного центру зайнятості (т. 1, а. с. 88). У подальшому наказом директора виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України [PERSON] від 22 грудня 2017 року №1027 [PERSON] була звільнена з роботи з 29 грудня 2017 року у зв`язку з скороченням чисельності та штату працівників за п. 1 ст. 40 КЗпП України. П. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Змінами в організації виробництва і праці слід розуміти раціоналізацію робочих місць, введення нових форм організації праці, впровадження передових методів, технологій, тощо. Зі змісту норми п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України вбачається, що вона передбачає декілька самостійних підстав для розірвання трудового договору з працівником з ініціативи власника: ліквідація; реорганізація; банкрутство; перепрофілювання підприємства, установи, організації; скорочення чисельності працівників; скорочення штату працівників. Скорочення чисельності або штату працівників може бути зумовлене, зокрема, вдосконаленням виробництва, суміщенням професій, зменшенням обсягу виробництва продукції, перепрофілюванням підприємства, установи, організації тощо. Скорочення чисельності та скорочення штату - поняття не тотожні. Так, чисельність працівників - це списочний склад працюючих, і скорочення чисельності працівників передбачає зменшення їх кількості. Штат працівників - це сукупність посад, встановлених штатним розписом підприємства. Тому скорочення штату являє собою зміну штатного розпису за рахунок ліквідації певних посад або зменшення кількості штатних одиниць за певними посадами. За приписами ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Трудовим законодавством України не встановлено форму персонального попередження працівника про наступне вивільнення. На підтвердження виконання відповідачем приписів ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України ним надано суду додаток до наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня 2017 року №603, який називається "відомості, щодо попередження осіб про зміни в організації виробництва і праці, істотних умов праці у відповідності до постанов правління Фонду соціального страхування України від 12 вересня 2017 року №47 "Про затвердження граничної чисельності працівників Фонду соціального страхування України", від 10 жовтня 2017 року №50 "Про затвердження структури органів Фонду соціального страхування України", від 10 жовтня 2017 року №51 "Про затвердження схеми посадових окладів працівників виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України та її робочих органів", від 10 жовтня 2017 року №52 "Про внесення змін до Положення про умови оплати та стимулювання праці працівників Фонду соціального страхування України", які вводяться в дію 01 січня 2018 року та про можливе майбутнє звільнення" (т. 1, а. с. 176-190). У цих відомостях, що стосуються управління організаційної роботи виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, на яких поставила свій підпис позивач [PERSON] , міститься виклад інформації щодо змін в організації виробництва і праці, істотних умов праці, реквізити та назви постанов Фонду соціального страхування України, на виконання яких здійснюються заходи стосовно змін в організації виробництва і праці, істотних умов праці, дати введення цих змін, попередження працівників про можливе майбутнє вивільнення, а також те, що це попередження здійснюється на підставі наказу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України від 26 жовтня 2017 року №603 "Про зміни в організації виробництва і праці" (т. 1, а. с. 187). Допитаний у судовому засіданні в якості свідка [PERSON] зазначив, що він працював заступником начальника управління по роботі з персоналом виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України. На виконання доручення директора Фонду соціального страхування України він здійснив попередження [PERSON] про її наступне вивільнення у строк, визначений ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Свідок [PERSON] також підтвердив, що [PERSON] повідомлялась про наступне вивільнення. Дослідженні докази засвідчують факт персонального попередження позивача про наступне вивільнення та виконання роботодавцем приписів ч. 1 ст. 49-2 КЗпП України. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку зі змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації (ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України). Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника. Верховний Суд України, розглянувши цивільну справу №6-40цс15, сформулював правову позицію, згідно з якою власник вважається таким, що належно виконав вимоги ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. Оскільки обов`язок з працевлаштування працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явились на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення. Вжиття роботодавцем заходів щодо працевлаштування працівника на іншому підприємстві чи після розірвання з працівником трудового договору відповідно до вимог ч. 2 ст. 40, ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України не є обов`язком роботодавця. Аналізуючи наведені законодавчі норми та правовий висновок Верховного Суду України, суд дійшов висновку, що роботодавець зобов`язаний вжити заходів з недопущення вивільнення працівника та запропонувати йому будь-які вакантні посади, які б відповідали його фаху та спеціалізації. У судовому засіданні було встановлено, що в період з 27 жовтня 2017 року (дата попередження позивача про наступне вивільнення) до 29 грудня 2017 року (день звільнення з роботи [PERSON] ) у штаті відповідача були вакантними 7 посад: заступника директора виконавчої дирекції Фонду, директора департаменту юридичної роботи, заступника начальника відділу договірної роботи департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу правового забезпечення представництва Фонду департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста нормативно-правового відділу департаменту юридичної роботи, головного спеціаліста відділу внутрішнього та зовнішнього аудиту департаменту аудиту, головного спеціаліста відділу організаційного забезпечення управління організаційної роботи. Відповідач не пропонував позивачу вказані вакантні посади, оскільки [PERSON] не відповідала освітнім і кваліфікаційним вимогам, встановленим для цих посад (т. 2, а. с. 1-34). За приписами ч. 1 ст. 42 КЗпП України при скороченні чисельності чи штату працівників у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці переважне право на залишення на роботі надається працівникам з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці. Отже, при вивільненні працівників, у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці в першу чергу підлягає оцінці кваліфікація та продуктивність праці працівників, що підлягають скороченню. І лише за умови рівноцінності кваліфікації та продуктивності праці перевагу на залишення на роботі мають працівники, перелічені у ч. 2 ст. 42 КЗпП України. За змістом ст. 42 КЗпП України коло працівників, серед яких визначаються особи, які мають переважне право на залишення на роботі, та які не мають такого права, стосується всіх працівників, які займають таку ж посаду (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом у постановах від 16 січня 2018 року у справі №519/161/16-ц, від 06 листопада 2019 року у справі №753/1297/18). При визначенні працівників з більш високою кваліфікацією і продуктивністю праці, використовуються ознаки, які в сукупності характеризують виробничу діяльність працівників: наявність певної освіти, стаж і досвід роботи, ставлення до роботи, якість виконуваної роботи тощо. Зважаючи на відсутність працівників, які продовжували б роботу на посаді, яку займала [PERSON] , у суду відсутні підстави для оцінки переважного права позивача на залишення на роботі. Згідно з нормою ч. 1 ст. 43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п. п. 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 ст. 40 і п. 2 і 3 ст. 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Рішенням профспілки виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України надано згоду на розірвання трудових договорів з працівниками виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України - членами профспілки, зокрема з [PERSON] (т. 1, а. с. 191-192). Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд дійшов висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст. ст. 21, 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, та,

Outcome: dismissed