Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-01 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. У квітні 2019 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], що діє у свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON], що діє у свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], за участю третьої особи Слов'янської державної райдержадміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві власності, належить будинок [ADDRESS]. В зазначеному будинку зареєстровані, її онук [PERSON] з дружиною [PERSON] та їх сином [PERSON], які в будинку не проживають, добровільно виселитися не бажають. У зв'язку з чим, позивач просить визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS]. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 2. Позивач [PERSON] до суду не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, про причини неявки суду не повідомила. 3. Представник позивача адвокат Винник\~З.Г., що діє на підставі ордеру серія ДН №066092 від 19.03.2019 року (а.с.18) до суду не з'явилась, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, надала заяву відповідно до якої позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити (а.с.33). 4. Представник третьої особи Служби у справах дітей Слов'янської державної райдержадміністрації, в судове засідання не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заяву від 22.04.2019 року про розгляд справи за своєї відсутності (а.с.29). 5. Відповідачі [PERSON], що діє у свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON] та [PERSON], що діє у свої інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON], в судове засідання не з'явились, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялись належним чином через оголошення на сайті суду (а.с.30). Оскільки відповідачі повідомлені про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за їх відсутності. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 6. Ухвалою суду від 09.04.2019 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.25). ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 7. В судовому засіданні встановлено, що житловий будинок [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON], на підставі свідоцтва про право на спадщину по закону від 11.01.1986 року, посвідченого державним нотаріусом Другої Слов'янської державної нотаріальної контори Бочко В.П., зареєстровано в реєстрі №33(а.с.6). 8. Як вбачається з домової книги (а.с.7-10), по [ADDRESS], дійсно зареєстровані [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 9. Відповідно до акту, наданого депутатом Черкаської селищної ради від 15.02.2019 року (а.с.12), вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані однак фактично ні коли не проживали за адресою: [ADDRESS]. V. Оцінка Суду. 10. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Так, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 11. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. 12. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 13. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). 14. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). 15. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 16. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 17. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 18. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). 19. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. 20. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). 21. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 22. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 23 Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надала акт депутата Черкаської селищної ради від 15.02.2019 року (а.с.12), з якого вбачається, що [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], дійсно зареєстровані однак фактично ні коли не проживали за адресою: [ADDRESS]. 24. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, відповідачі у спірному будинку не мешкають, тому наявні підстави для визнання відповідачів [PERSON] та [PERSON], такими, що втратили право користування житловим приміщенням. 25. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. 26. Частиною 4 ст. 29 ЦК України передбачено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місцем проживання її батьків (усиновлювачів) або одного із них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. 27. В силу ст. 160 СК України, місце проживання дитини визначається по місцю проживання батьків. Неповнолітня дитина не має права вільно та самостійно обирати місце свого проживання, і набуває право користування житлом за місцем проживання батьків, або одного з батьків, з ким вона проживає. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного з них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежать від волі дитини, а тому неможливо встановити їх характер (поважні або неповажні) окремо для неповнолітньої дитини, незалежно від причин відсутності батьків. Неповнолітня дитина не є самостійним суб'єктом житлових правовідносин, а набуття або втрата права користування житлом дитиною залежить від набуття або втрати такого права її батьками. 28. Отже, системний аналіз цивільного та житлового законодавства дає підстави вважати, що неповнолітня дитина не може бути самостійним відповідачем за позовом про визнання її такою, що втратила права користування житлом, та зберігає або втрачає таке право автоматично разом з батьками. 29. Інтереси дитини даним рішенням не порушуються з огляду на те, що малолітній [PERSON] у спірному будинку не мешкає. Залишення малолітнього зареєстрованим в спірному будинку суперечило б ст.9 Конвенції про права дитини та ст.160 СК України. 30. Враховуючи, що суд дійшов до висновку, що [PERSON] та [PERSON] втратили право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS], а [PERSON] є дитиною відповідачів, залишив постійне місце проживання разом з ними, суд вважає, що [PERSON], [INFO], слід також визнати таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS].

Outcome: approved