Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-12 00:00:00

У жовтні 2013 року [PERSON] звернувся з позовом до ПАТ КБ „Надра" в якому просив прийняти рішення про тлумачення п.4.1.2.2. кредитного договору № 63-11/МК/2008-980 від 02.09.2008 року, яким визнати сплату у розмірі 41,8 % річних, передбаченому п.4.1.2.2. пенею, що нараховується у випадку прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту і визнати незаконним підвищення процентної ставки шляхом нарахування плати за користування кредитними коштами у розмірі 41,8 % річних, а також зобов'язати ПАТ КБ „Надра" здійснити перерахунок заборгованості за кредитом у відповідності до відсоткової ставки 20,9 % річних, що встановлена кредитним договором. Заочним рішенням суду позов був задоволений. Суд визнав сплату у розмірі 41,8 % річних, передбачену п.4.1.2.2. кредитного договору № 63-11/МК/2008-980 від 02.09.2008 року пенею, що нараховується у випадку прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту, визнав незаконним підвищення процентної ставки шляхом нарахування плати за користування кредитними коштами у розмірі 41,8 % річних, зобов'язав ПАТ КБ „Надра" здійснити перерахунок заборгованості [PERSON] за кредитом у відповідності до відсоткової ставки 20,9 % річних, що встановлена кредитним договором № 63-11/МК/2008-980 від 02.09.2008 року. В апеляційній скарзі ПАТ КБ „Надра" просить скасувати заочне рішення суду через порушення норм матеріального та процесуального права і ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Доводи апеляційної скарги полягають у тому, що суд вийшов за межі предмету позову, зробивши передчасний висновок на основі аналізу іпотечного договору і договорів поруки, та не звернув уваги на п.4 кредитного договору, яким визначено порядок нарахування та сплати відсотків, за змістом якого вбачається, що сторонами кредитного договору погоджено процедуру зміни фіксованої процентної ставки в залежності від зміни обставин кредитного ризику, а стягнення неустойки передбачено розділом 9 кредитного договору. Крім того, апелянт звертає увагу на те, що питання правомірності нарахування та стягнення подвійної фіксованої відсоткової ставки вже розглядалося судом і рішенням Новозаводського районного суду м.Чернігова від 12.06.2013 року позовні вимоги банку про стягнення з позивача заборгованості за цим кредитним договором станом на 20.02.2012 року були задоволені повністю. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом першої інстанції встановлено, що 02.09.2008 року між ПАТ КБ „Надра" та [PERSON] був укладений кредитний договір № 63-11/МК/2008-980, за яким [PERSON] отримав грошові кошти на споживчі цілі у сумі 250000 грн. на строк до 31.08.2018 року зі сплатою за користування кредитом відсотків з розрахунку 20,9 % річних, що обчислюються виходячи з 360 днів у році. На забезпечення виконання вказаного кредитного договору був укладений договір іпотеки, за яким [PERSON] в іпотеку передав свій житловий будинок з надвірними спорудами, а також були укладені договори поруки між ПАТ КБ „Надра" та [PERSON] і [PERSON] В п.4.1.1. кредитного договору визначено, що повернення кредиту та сплата відсотків здійснюється згідно з графіком повернення кредиту та сплати відсотків, що є додатком кредитного договору. Пунктом 4.1.2.2. встановлено, що у випадку прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту у строк, обумовлений у п.4.1.1. договору, позичальник сплачує банку відсотки за користування кредитом або його частини (якщо зобов'язання частково виконані позичальником) у розмірі 41,8 % річних виходячи з фактичної кількості днів у розрахунковому місяці, рік дорівнює 360 дням. Позивач вважає, що відповідач неправильно тлумачить цей пункт кредитного договору, в результаті чого проводить безпідставне нарахування відсотків у розмірі 41,8 річних на суму заборгованості за користування коштами, що призвело до збільшення загальної суми боргу, і, крім того, відбувається нарахування процентів на неустойку, що суперечить п.2 ст.550 ЦК України, а тому він просив прийняти рішення про тлумачення п. 4.1.2.2., яким визнати сплату у розмірі 41,8 % річних пенею, визнати незаконним підвищення процентної ставки шляхом нарахування плати за користування кредитними коштами у розмірі 41,8 % і зобов'язати банк здійснити перерахунок заборгованості за кредитом у відповідності до відсоткової ставки 20,9 % річних, як встановлено договором. Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що п. 4.1.2.2. кредитного договору встановлює не право банку на підвищення плати за користування кредитними коштами, а є мірою відповідальності, оскільки нарахування відсотків на підставі даного пункту може здійснюватися лише за умов прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту у строк, і тому має місце безпідставне нарахування банком 41,8 % річних на суму заборгованості за користування кредитними коштами. Проте, такі висновки суду не відповідають матеріалам справи та положенням ст.ст. 549, 626-630, 637, 1054 ЦК України. Зокрема, відповідно до ст.1054 ЦК України, банк за кредитним договором зобов'язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як убачається з п. 4 кредитного договору № 63-11/МК/2008-980 від 02.09.2008 року, сторони узгодили умови повернення кредиту, нарахування та сплату відсотків. Так, п.4.1.2.1. встановлено розмір відсотків за користування кредитом з дати надання кредиту 20,9 % річних, виходячи з фактичної кількості днів у розрахунковому місяці, рік дорівнює 360 дням, згідно до графіку, а п.4.1.2.2. передбачає збільшення відсотків за користування кредитом до 41,8 % річних виходячи з кількості днів у розрахунковому місяці, рік дорівнює 360 дням, у випадку прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту. Твердження позивача про те, що п.4.1.2.2. встановлює не право відповідача на підвищення плати за користування кредитними коштами, а є мірою відповідальності яка настає лише за умов прострочення виконання зобов'язання у відношенні повернення кредиту у строк, не відповідають дійсності, оскільки законодавство не забороняє підвищення відсотків за користування кредитними коштами за домовленістю сторін при настанні певних умов і це відповідає ст.ст.6, 627 ЦК України, які передбачають можливість сторонам самим визначатись з умовами договору, в тому числі і зі сплатою відсотків. На це звертається увага і в п.18 Постанови №5 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року „Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Відповідальність же позичальника конкретно оговорена в п.9 кредитного договору і підстав вважати, що в інших пунктах договору передбачена ще якась відповідальність, не має. Посилання [PERSON] на договір іпотеки, на договори поруки як на підтвердження того що 41,8 % це пеня, не може братись до уваги, так як ці договори не є складовою частиною кредитного договору і вони є самостійним договорами зі своїми умовами, за якими сторони дійшли згоди. Таким чином, відсутні підстави для тлумачення п.4.1.2.2. кредитного договору і встановлення того, що збільшення відсотків за користування кредитом при порушенні строків повернення кредиту це є пеня. Вказаним обставинам суд першої інстанції дав невірну правову оцінку, прийняв рішення з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому рішення суду підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позову

Outcome: dismissed