Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-11 00:00:00

23 жовтня 2015 року [PERSON] (далі по тексту позивач) звернувся до Добропільського міськрайонного суду з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області (далі по тексту також Відповідач), третя особа Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Донецької області про визнання недійсним державного акту на право власності на земельну ділянку та про визнання права власності. У якості підстав позовних вимог у заяві зазначено, що розпорядженням Голови [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області №489 від 21.12.2005р. було передано Позивачу безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га. Проте, як стверджує Позивач, Державний акт на право власності на земельну ділянку серія ЯА №996864, який було видано на підставі вказаного рішення містить позначення площі земельної ділянки в розмірі 2,1800 га., при тому, що у оспорюваному державному акті є посилання саме на розпорядження Голови [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області №489 від 21.12.2005р. Позивач, відповідач, третя особа в судове засідання не зявились, позивач надав заяву про слухання справи в його відсутність, на задоволенні позовних вимог наполягає, представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області надали листа з проханням розглянути справу в їх відсутність, не заперечують проти задоволення позовних вимог, третя особа - представник Управління Держгеокадастру у [PERSON] районі Донецької області надали заяву про слухання справи в їх відсутність, проти позовних вимог не заперечують. Вивчивши матеріали цивільної справи, суд вважає можливим розглянути справу в відсутність позивача, представника відповідача, представника третьої особи. Проаналізувавши в сукупності зібрані в справі докази, суд вважає, що позов підлягає задоволенню. Позиція суду підтверджується наступним. Правовідносини по даній справі регулюються Цивільним Кодексом України. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 10, ч.ч. 1, 4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Беручи до уваги відсутність заперечень щодо позовних вимог з боку Відповідача, а також третьої особи, що свідчить про фактичне визнання позову, суд керувався ст. 61 Цивільного процесуального кодексу України відповідно до якої обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Зважаючи на той факт, що визнання позовних вимог Відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також з огляду на обґрунтованість позову суд приходить висновку про задоволення позову з огляду на наступне. Розпорядженням Голови [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області №489 від 21.12.2005р. було передано Позивачу безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га. Рішення наразі є чинним, не оскаржене в адміністративному порядку, та винесене у повній відповідності до приписів земельного законодавства, зокрема, щодо максимального розміру земельної ділянки, яка передається для ведення особистого селянського господарства, встановленого приписами ст. 121 Земельного кодексу України. Згідно до ст. 121 ч. 1 п. «б» Земельного кодексу України, громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності, для ведення особистого селянського господарства не більше 2,0 гектара. Відповідно до ст. 126 Земельного кодексу України (в редакції, яка діяла на момент видачі спірного державного акту) право власності на земельну ділянку і право постійного користування земельною ділянкою посвідчується державними актами. Форми державних актів затверджуються Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України від 02.04.2002р. №449 було затверджено форму державного акта на право власності на земельну ділянку, а наказом Державного комітету з земельних ресурсів №325 від 22.06.2009р. було затверджено Інструкцію про заповнення бланків державних актів на право власності на земельну ділянку і на право постійного користування земельною ділянкою Відповідно до п. 2.3. вказаної інструкції (в редакції, яка діяла на момент оформлення державного акту), у рядку "і на підставі" вказуються назва, дата і номер документа, який є підставою набуття права на земельну ділянку; найменування органу, яким прийнято цей документ (рішення органу місцевого самоврядування або органу виконавчої влади, рішення суду, договір купівлі-продажу, договір дарування, свідоцтво про право на спадщину, рішення про внесення земельної ділянки до статутного фонду, інші цивільно-правові угоди). Відповідно до п. 2.4. у рядку "є власником земельної ділянки" площа земельної ділянки прописується із значенням до 0,0001 га. Як вбачається з матеріалів справи, Розпорядженням Голови [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області №489 від 21.12.2005р. було передано Позивачу безоплатно у власність земельну ділянку площею 2,0 га. І саме вказане розпорядження є підставою для набуття права власності на земельну ділянку, оскільки у відповідності до приписів інструкції є посилання на нього у відповідному рядку спірного державного акту. Проте, площа земельної ділянки, право власності на яку, повинно посвідчуватись державним актом вказана невірно, оскільки відповідно до вказаного розпорядження Позивачу було передано земельну ділянку площею 2,0 га, в той час як в державному акті 2,1800 га. Відповідно до п. 4.1 вказаної інструкції (в редакції, яка діяла на момент оформлення державного акту) виправлення орфографічних або технічних помилок у бланку та державному акті не допускається. Більш того, наведені вище постанова Кабінету Міністрів України від 02.04.2002р. №449 та наказ Державного комітету з земельних ресурсів №325 від 22.06.2009р. втратили чинність, а ст. 126 Земельного кодексу України в чинній редакції встановлено, що Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до\~Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Таким чином, суд приходить до висновку, що спірний державний акт не відповідає приписам чинного законодавства та наразі відсутні правові механізми виправлення помилки, допущеної в акті, в той час як невідповідність спірного державного акту вимогам законодавства унеможливлює використання земельної ділянки за цільовим призначенням та порушує права позивача. З огляду на наведене, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог щодо визнання державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним. Можливість застосування судом такого способу захисту прав та законних інтересів повністю підтверджується правовою позицією Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ, виробленою під час розгляду аналогічних справ та викладеною, зокрема, в ухвалі від 17.09.2015 № 6-21124св15. Щодо позовних вимог про визнання права власності на земельну ділянку суд виходив з наступного. Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 1 Земельного кодексу України право власності на землю гарантується. Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов'язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Наведене повністю кореспондується з приписами ст. 41 Основного закону України та ст. 1 Протоколу №1 від 20.03.1952р. до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зважаючи на те, що первісна підстава набуття Позивачем права власності на земельну ділянку розпорядження Голови [PERSON] районної державної адміністрації Донецької області №489 від 21.12.2005р. є чинним та не скасоване, Позивач є належним та законним власником відповідної земельної ділянки. Отже позовні вимоги в цій частині також підлягають задоволенню.

Outcome: approved