Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-21 00:00:00

До Красноармійського міськрайонного суду Донецької області звернулась з позовом [PERSON] до Акціонерного товариства «Ідея Банк» про захист прав споживача шляхом визнання недійсними окремих пунктів кредитного договору. В обґрунтування заявлених вимог позивачка зазначила, що між нею та відповідачем АТ "Ідея банк» 13.08.2019 року було укладено договір кредиту та страхування № Р51.13020.005583531 разом із додатком №1 (паспорт споживчого кредиту). За умовами кредитного договору позивач отримала кредит у сумі 47992,00 гри строком на 36 місяців, зі сплатою процентної ставки -19,5 % річних. Укладаючи вказаний кредитний договір, позивачка передбачала, що відповідач діє правомірно та в рамках діючого законодавства. Після укладення договору позивачка дізналась, що деякі умови кредитного договору суперечать вимогам законодавства у сфері надання фінансових послуг. Тому з метою захисту своїх прав споживача фінансових послуг вимушена звернутись до суду. Порушення прав споживача полягають у включенні до кредитних договорів пунктів, які є незаконними, тобто такими, що суперечать законодавству, у зв`язку з чим такі пункти потребуються визнання їх недійсними. 1.Незаконне встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Пунктом 4 кредитного договору встановлено, що додаток №1 є невід`ємною частиною договору, в якому викладено детальний розпис складових кредиту, комісійна винагорода та інші платежі за договором. Згідно з пунктом 4 підпункту 2 додатку №1 до кредитного договору встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2.65% щомісячно від початкової суми кредиту. Згідно п.5. ч.І. ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансова послуга - операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Згідно п.3. ч.1. ст.1 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансовий кредит - кошти, які надаються у позику юридичній або фізичній особі на визначений строк та під процент. Договором встановлено плату за обслуговування кредитної заборгованості, однак це не є фінансовою послугою в розумінні вищезазначеного Закону. Фінансовою послугою є надання фінансового кредиту, тобто коштів у позику. Перелік фінансових послуг встановлено частиною 1 статті 4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Серед перелічених послуг є п.6 - надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. В той же час такої фінансової послуги як «обслуговування кредитної заборгованості» зазначеною статтею не передбачено. Частиною 2 цієї статті встановлюється, що надання фінансових послуг, не включених до зазначеного переліку, забороняється. З аналізу вказаних норм вбачається, що такої фінансової послуги як «обслуговуванню кредитної заборгованості» немає, відповідно за таку послугу відповідач не має права вимагати оплату. Є послуга надання коштів у позику (споживчий кредит) на визначений строк (36 міс) під процент (який за умовами договору встановлено у розмірі 19,5%). Надаючи кредит під 19,5 % річних банк виконує всі функції з його обслуговування, в тому числі обліковування виплат за кредитом, зарахування платежів за кредитом та інше. Проценти за кредитом - це і є винагорода банку за надання кредиту. Встановлення такої умови у договорі як сплата коштів за обслуговування кредитної заборгованості шкодить правам споживача та є несправедливою. Така умова встановлює дисбаланс договірних прав між сторонами, оскільки відповідач зобов`язує позивача сплатити за послугу, якої не передбачено законодавством та яка не була надана. Статтею 18 ЗУ «Про захист прав споживача» визначено, що умови договорів, що обмежують права споживача, підлягають визнанню недійсними. Відповідно до положень ч. 1 ст.21 Закону України «Про захист прав споживачів» права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач, будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію, та ціну продукції визначено неналежним чином. Позивачка вважає, що умова про плату за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,65 % щомісячно від початкової суми кредиту є несправедливою та підлягає визнанню недійсним пункт 4 підпункт 2 додатку №1 щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості. У пункті 5 Додатку №1 встановлений склад платежів за кредитним договором. Сума щомісячного платежу складає 3050,97 грн. Спірна плата за обслуговування кредитної заборгованості, що входить до складу щомісячного платежу, розрахована у розділі «інші послуги банку»: 2036,25 грн-вересень, 1988,26 грн-жовтень, 1940,27 грн-листопад, 1892,28 грн грудень. Загалом 7857,06 грн. Зважаючи, що позивачка вже сплатила платежі за кредитним договором за вересень-грудень 2019 рік, в тому числі у складі щомісячних платежів вона сплатила й оспорювану нею плату, то наслідком недійсності вищевказаного пункту Додатка №1 є або стягнення з відповідача вказаної суми, або зобов`язання врахувати сплачені кошти в розмірі 7857,06 грн, що в рахунок виконання основних зобов`язань з погашення кредитного договору (тіла та процентів). У зв`язку з необхідністю подальшого виконання кредитного договору позивачка вважає за необхідне зобов`язати відповідача врахувати сплачені нею кошти 7854.06 грн в рахунок виконання зобов`язань з погашення кредитного договору (тіла та процентів). 2.Незаконне встановлення умови щодо пені та штрафу. Пунктом 6 додатку №1 до договору встановлено, шо у разі прострочення позичальником зобов`язань за договором нараховується пеня за кожен день прострочки на прострочену суму кредиту (кредиту, процентів, плати за обслуговування кредитної заборгованості) в розмірі 0,15 % - в період прострочення оплати від 1 до 60 календарних днів та 0,65% -в період прострочення оплати з 61 календарного дня. та штраф 500,00 грн за кожен випадок неподання споживачем до кредитодавця оригіналів та/або копій документів про доходи. Позивачка зареєстрована та постійно проживаю за адресою: [ADDRESS] . Згідно зі ст.2 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму і заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. У «Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція», є м. Красноармійськ (Покровськ), в якому позивачка зареєстрована та постійно проживає. Крім того, Листом Національного банку України від 05.11.2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договорами кредиту під час АТО» встановлюється, що місце проживання клієнта - фізичної особи встановлюється на основі даних зазначених в поданих клієнтом офіційних документах або засвідчених в установленому порядку їх копій. Отримані дані банки мають співставляти з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України 30 жовтня 2014 року № 1053-р. Позивачкою при укладенні договору було подано відповідачу оригінал паспорту, де зазначене місце постійного проживання, зареєстроване у встановленому порядку. Таким чином, включення до договору умови про нарахування пені та/або штрафу особам, що зареєстровані на території антитерористичної операції заборонено Законом "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України). Згідно з частиною 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При укладенні договорів не додержано вимог статті першої ст. 203 ЦК України, оскільки умова про стягнення пені та штрафу суперечить іншому акту цивільного законодавства - Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» від 02.09.2014 року. Таким чином, на думку позивачки, підлягає визнанню недійсним пункт 6 додатку №1 до договору кредиту та страхування № Р51.13020.005583531 від 13.08.2019 року в частині встановлена пені та штрафу. Згідно зі ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Позивачка просить суд визнати недійсним з моменту укладення пункт 4 підпункт 2 додатку №1 до договору кредиту та страхування № Р51.13020.0055.33531 від 13.08.2019 року, укладеного між АТ "Ідея Банк»" та [PERSON] щодо встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості у розмірі 2,65 % щомісячно від початкової суми кредиту, та зобов`язати АТ «Ідея банк» врахувати сплачені 7857,06 грн в якості платежу в рахунок виконання зобов`язань за договором кредиту та страхування № Р51.13020.005583531 від 13.08.2019 року. Визнати недійсним з моменту укладення пункт 6 додатку №1 до Договору кредиту та страхування № Р51.13020.005583531 від 13.08.2019 року в частині встановлення пені та штрафу. Ухвалою суду від 20.01.2020 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Представник відповідача у відзиві на позов зазначив, що вважає позовні вимоги [PERSON] безпідставними та просить суд відмовити у їх задоволені виходячи з наступного: Відповідно до ст.2 Закону України «Про банки і банківську діяльність», банківський кредит- це будь-яке зобов`язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов`язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов`язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також на зобов`язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно п.8 ст.47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Наведене свідчить про те, що така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту існує, визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Звертає увагу суду, що з 10 червня 2017 року, набрав чинності Закон України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, що визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері та регулює відносини між кредитодавцями, кредитними посередниками та споживачами під час надання послуг споживчого кредитування. Кредитні договори були укладені після набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року, а саме 22 березня 2018 року та 25.04.2018 року. Так, відповідно п. 4 ч.1 ст.1 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року №1734-УІІІ чітко зазначено, що загальні витрати за споживчим кредитом - це витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту. Звертає увагу суду, що згідно статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» від 15.11.2016 року реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). Так, у пункті 4 підпункту 2 паспорту споживчого кредиту додатку № 1 до договору кредиту та страхування № Р51.13020.005583531 від 13.08.2019, відповідач, на виконання вимог Закону, цілком правомірно зазначив плату за обслуговування кредиту в розмірі 2,65 % від початкової суми кредиту. Чинним законодавством України надано право відповідачу отримувати плату за обслуговування кредиту, оскільки таке прямо передбачено Законом України «Про споживче кредитування», а тому немає підстав для визнання кредитного договору в тій частині недійсним. Відповідно до ст.2. Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Положення частин першої і другої цієї статті не поширюються на нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики, укладеними з юридичними особами і фізичними особами - підприємцями, місцезнаходженням яких є територія проведення антитерористичної операції, крім населених пунктів згідно з переліками, передбаченими частиною четвертою статті 4 цього Закону, якщо такі договори укладені після 1 січня 2018 року або до яких після 1 січня 2018 року за погодженням сторін вносилися зміни в частині продовження строків виконання зобов`язань та/або зменшення розміру процентів, штрафних санкцій. Пунктом 2 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" встановлено, що дія цього Закону поширюється на період проведення антитерористичної операції та на шість місяців після дня її завершення. На виконання абзацу третього пункту 5 статті 11 "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції'" Кабінетом Міністрів України затверджено Перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція. 30 квітня 2018 року відповідно до статті 107 Конституції України Президентом України введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року "Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській областях" (для службового користування). Також 30 квітня 2018 року Президентом підписано наказ Верховного Головнокомандувача ЗСУ "Про початок операції Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської Федерації на території Донецької та Луганської областей". Згідно наказу з 14.00 30 квітня 2018 року розпочато операцію Об`єднаних сил із забезпечення національної безпеки і оборони, відсічі та стримування збройної агресії Російської федерації у Донецькій і Луганській областях, відповідно до плану операції Об`єднаних сил". Отже 30 квітня 2018 року антитерористична операція завершилася. Таким чином банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики в сукупності: в період від 14 квітня 2014 року по 30 жовтня 2018 року. Звертає увагу суду, що вищевказаний договір був укладений 13.08.2019 року, тобто майже через рік після завершення антитерористичної операції. Звертає увагу, що аналізуючи положення п.6 ч.1 ст.3 і ч.3 ст.509 Цивільного кодексу та норми ст.18 закону №1023-ХІІ «Про захист прав споживачів» від 12.05.91 щодо несправедливих умов договору Верховний суд України у своїй постанові від 08.06.2016 (справа № 6-330цс16) зазначив наступне: Умови договору кваліфікуються як несправедливі, якщо вони одночасно, по-перше, порушують принцип добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по- друге, призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, завдають шкоди споживачеві. Несправедливими за частиною третьою статті 18 Закону № 1023-ХІІ є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи в разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця (пункти 2, 3); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункт 4). У свою чергу, умови кредитного договору на які покликається позивач та які просить визнати недійсними, взагалі не підпадають під ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» та не можуть являтися несправедливими. Виходячи із змісту ст. ст. 1054, 1055 Цивільного кодексу України, між позивачем і відповідачем було узгоджено всі істотні умови, необхідні для договорів даного виду, а відповідно відсутні будь-які правові підстави для визнання кредитного договору частково недійсним. Представник відповідача просить суд в задоволенні позову відмовити повністю, а справу розглядати без участі АТ «Ідея Банк». Позивачка у відповіді на відзив не погодилась з доводами представника відповідача та зазначила, що посилання відповідача на Закон України «Про споживче кредитування» не відміняє дію Закону України «Про захист прав споживачів» в частині можливості визнання умов кредитного договору несправедливими та визнання їх у зв`язку з цим недійсними. Перелік додаткових та супутніх послуг визначено статтею 20 ЗУ «Про споживче кредитування»: укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавия або третіх осіб. До договорів про надання додаткових чи супутніх послуг, зокрема, належать: договір оцінки майна споживача з метою визначення його кредитоспроможності; договір оцінки майна споживача, що використовується для забезпечення виконання ним зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір страхування та інші договори, що укладаються для забезпечення виконання споживачем зобов`язань за договором про споживчий кредит; договір відкриття банківського рахунку, необхідного для отримання чи обслуговування наданого кредиту; договори про надання нотаріальних та інших додаткових чи супутніх послуг у разі, якщо вони необхідні для укладення договору про споживчий кредит. Договір про надання послуг з обслуговування кредитної заборгованості позивачка не підписувала. У переліку фінансових послуг, передбачених статтею ч.1 .ст.4 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», така послуга як «обслуговування кредитної заборгованості» не передбачена (а цей перелік є вичерпним, і надання інших, не передбачених переліком, фінансових послуг заборонено). «Обслуговування кредитної заборгованості» також не є додатковою чи супутньою послугою у розумінні ст.20 ЗУ «Про споживче кредитування». Отже, «обслуговування кредитної заборгованості» не є послугою, за яку вона має сплачувати плату. Зміст цієї послуги у кредитному договорі не зазначений, що саме їй надається на виконання вказаної «послуги» зі змісту договору встановити неможливо. Відповідач вказує, що це комісія, однак які саме послуги банку включаються у комісію «за обслуговування кредитної заборгованості» не зрозуміло ані з кредитного договору, ані з відзиву. Документів, які підтверджують надання вказаної послуги, відповідачем не надано. Несправедливість умови договору про плату «за обслуговування кредитної заборгованості» підтверджується в тому числі й розміром вказаної «плати». Якщо проценти за кредит встановлені у розмірі 19,50 % річних, то розмір «плати за обслуговування кредитної заборгованості» встановлений у розмірі 31,8 % річних (2,65% х 12 місяців), тобто в півтора рази більше, ніж проценти. Позивачка наголошує, що Верховним судом по справі № 562/592/16-ц (постанова від 14.03.2018 року), по справі № 695/3474/17 (постанова Верховного суду від 27.12.2018 року) зроблено висновки, що умови кредитного договору, якими встановлено обов`язок позичальника сплачувати комісію за обслуговування кредиту є несправедливими, суперечать принципу добросовісності, призводять до істотного дисбалансу договірних прав і обов`язків. Верховним судом (справа № 370/140/19-ц, постанова від 23.09.2019 року) також встановлено, що комісія за супровід кредиту є несправедливою умовою договору, не відповідає вимогам чинного законодавства, тому такий пункт договору підлягає визнанню недійним. Оскільки умова договору, викладена у пункті 4 підпункту 2 Додатку №1 до кредитного договору є несправедливою, то на підставі ст.18 ЗУ «Про захист прав споживача має бути визнано недійсною. Щодо строку дії антитерористичної операції відповідач помилково вважає, що дія АТО закінчена. Згідно ст.1 ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції від 2 вересня 2014 року №1669-УІІ період проведення антитерористичної операції - час між датою набрання чинності Указом Президента України "Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України від 14 квітня 2014 року № 405/2014 та датою набрання чинності Указом Президента України про завершення проведення антитерористичної операції або військових дій на території України. Указом Президента України від 14 квітня 2014 року №405/2014 введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року "Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України" та розпочато проведення антитерористичної операції на території Донецької та Луганської областей. Президентом України на було прийнято Указу про завершення антитерористичної операції. Навпаки 30 квітня 2018 року Указом Президента введено в дію рішення Ради національної безпеки і оборони України від 30 квітня 2018 року «Про широкомасштабну антитерористичну операцію в Донецькій та Луганській області». Таким чином, антитерористична операція не завершена, Указу про її завершення не було, тобто й вимоги ЗУ "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" від 2 вересня 2014 року №1669-УІІ в частині заборони нарахування пені та штрафів продовжують діяти. Продовження дії АТО підтверджується й позицією Верховного суду з цього питання в численних рішеннях Верховного Суду. Оскільки умова договору, викладена у пункті 6 додатку №1 договору суперечить актам цивільного законодавства (Закону України "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції" ), то на підставі ч.3 ст.6, ст.203, 215 ЦК України має бути визнана недійсною. Позивачка до судового засідання не з`явилась, у позові зазначила, що просить справу розглядати без її участі. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, з`ясувавши всі обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, що мають значення для вирішення справи по суті, встановивши фактичні дані та відповідні їм правовідносини, приходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. 13.08.2019 року між [PERSON] та Акціонерним товариством «Ідея Банк» укладено договір кредиту та страхування Р51.13020.005583531 із додатком №1 (паспорт споживчого кредиту) (а.с.4-5). За умовами договору кредиту банк надає позичальнику кредит у сумі 47992,00 гривень строком на 36 місяців, зі сплатою процентної ставки -19,5 % річних. Відповідно до пункту 1.5 договору кредиту під час користування кредитом банк надає позичальнику послуги з щомісячного обслуговування кредитної заборгованості, що визначені цим договором та договором комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за надання яких встановлена плата, відповідно до п.5 Додатку № 1 як «Інші послуги банку». Відповідно до пункту 4 договору сторони дійшли згоди про те, що в додатку №1, що є невід`ємною частиною договору, зрозуміло та доступно викладено: детальний розпис складових загальної вартості кредиту та реальної річної відсоткової ставки; графік платежів з поверненням кредиту, сплати процентів за його користування; сум комісійної винагороди та інших платежів за договором. У додатку № 1 (паспорт споживчого кредиту) у пункті 4 - Інформація щодо реальної річної процентної ставки та орієнтовної загальної вартості кредиту для споживача наявний пункт 2 - Плата за обслуговування кредитної заборгованості- 2,65% щомісячно від початкової суми кредиту. У пункті 5 додатку наведений порядок повернення кредиту, кількість та розмір платежів, періодичність внесення. Вказана щомісячна сума, яку протягом 36 місяців повинен вносити позичальник в рахунок погашення кредиту, в тому числі погашення суми кредиту, проценти за користування кредитом та інші послуги банку. Закон України «Про споживче кредитування», який набрав чинності 10.06.2017 року, та дія якого поширюється на договори про споживчий кредит, укладені після дня набрання чинності цим Законом, крім пункту 6 цьо го розділу, дія якого поширюється на всі договори про споживчий кредит, визначає загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів у цій сфері. Відповідно до статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до частини першої статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до положень частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Частинами першою, третьою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом (частина перша стаття 229 ЦК України). Згідно із частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України «Про споживче кредитування». Статтею 1 Закону України «Про споживче кредитування», передбачено, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором; загальні витрати за споживчим кредитом - витрати споживача, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб. Частинами 1 та 2 статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що реальна річна процентна ставка обчислюється відповідно до нормативно-правових актів органів, що здійснюють державне регулювання ринків фінансових послуг. Для цілей обчислення реальної річної процентної ставки визначаються загальні витрати за споживчим кредитом. До загальних витрат за споживчим кредитом включаються: доходи кредитодавця у вигляді процентів; комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо; інші витрати споживача на додаткові та супутні послуги, які підлягають сплаті на користь кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами договору про споживчий кредит (платежі за послуги кредитного посередника, страхові та податкові платежі, збори на обов`язкове державне пенсійне страхування, біржові збори, платежі за послуги державних реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. У статті 9 Закону України «Про споживче кредитування» зазначена інформація, яка надається споживачу до укладення договору про споживчий кредит. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про споживче кредитування» у договорі про споживчий кредит зазначаються: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), прізвище, ім`я, по батькові та місце проживання споживача (позичальника); 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо), мета отримання кредиту; 3) загальний розмір наданого кредиту; 4) порядок та умови надання кредиту; 5) строк, на який надається кредит; 6) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, пов`язаних з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту (за наявності); 7) види забезпечення наданого кредиту (якщо кредит надається за умови отримання забезпечення); 8) процентна ставка за кредитом, її тип (фіксована чи змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок зміни, та сплати процентів; 9) реальна річна процентна ставка та загальна вартість кредиту для споживача на дату укладення договору про споживчий кредит. Усі припущення, використані для обчислення такої ставки, повинні бути зазначені; 10) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 11) інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 12) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 13) порядок дострокового повернення кредиту; 14) відповідальність сторін за порушення умов договору. Частиною 1 статті 15 Закону України «Про споживче кредитування» передбачено, що споживач має право протягом 14 календарних днів з дня укладення договору про споживчий кредит відмовитися від договору про споживчий кредит без пояснення причин, у тому числі в разі отримання ним грошових коштів. Статтями 2, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», передбачена така форма витрат, як плата за обслуговування кредиту, яка визначається кожним банком (фінансовою установою) індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Постановою Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затвердженні Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит (далі - Правила), які розроблено відповідно до Законів України «Про банки і банківську діяльність» «Про національний банк України», «Про споживче кредитування», встановлюють порядок та методику розрахунку загальної вартості кредиту для споживача. Згідно з пунктом 8 Правил банк має право обчислювати загальні витрати за споживчим кредитом, базуючись на припущенні, що платежі за послуги банку залишатимуться незмінними та застосовуватимуться протягом строку дії договору про споживчий кредит, якщо договір про споживчий кредит містить умови, що дозволяють зміну процентної ставки та/або інших платежів за послуги банку, включених до загальних витрат за споживчим кредитом, і така зміна не може бути визначена на момент обчислення загальної вартості кредиту та реальної річної процентної ставки. Банк зазначає реальну річну процентну ставку та загальну вартість кредиту за рядком «Усього» у колонках 9 і 10 (відповідно) форми, наведеної в додатку 2 до цих Правил. Відповідно до частин першої, другої, п`ятої, сьомої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які с несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким із моменту укладення договору. На момент укладення позивачем кредитного договору набрали чинності Закон України «Про споживче кредитування» та відповідні зміни до Закону України «Про захист прав споживачів», згідно яких не забороняється встановлення плати за обслуговування кредитної заборгованості. Таким чином, отримання банком плати за обслуговування кредитної заборгованості не суперечить приписам Закону України «Про споживче кредитування», оскільки щомісячна плата в розмірі 2.65% за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно від початкової суми кредиту встановлена за надання послуг позичальнику за кредитним договором, за даних обставин відсутні підстави для визнання оспорюваного позивачем договору у вказаній частині недійсним. Щодо встановлення у пункті 6 додатку № 1 до договору кредиту пені та штрафу суд зазначає наступне. Статтею 2 закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов`язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. У додатку № 1 до договору кредиту у пункті 6 передбачено наслідки прострочення виконання та/або невиконання зобов`язань за договором про споживчий кредит, а саме встановлено пеню та штраф за порушення умов договору. Тобто відповідальність у вигляді пені та штрафу наступає при порушенні умов вже укладеного кредитного договору за його неналежне виконання. В свою чергу, Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» не забороняє банкам передбачати такі види відповідальності позичальника перед кредитодавцями, а забороняє нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України. Таким чином, для нарахування пені та штрафу заборгованість за кредитним договором вже повинна існувати. У випадку порушення позичальником (позивачем за даною справою) умов кредитного договору щодо вчасного внесення чергового платежу або в цілому заборгованості за кредитним договором, та при умові нарахування на кредитну заборгованість пені та штрафу з боку кредитодавця, ця норма закону підлягає застосуванню, тому пункт 6 додатку № 1 до договору від 13.08.2019 року в частині встановлення пені та штрафу не може бути визнаний недійсним з моменту укладання. Матеріали справи та встановлені судом обставини не дають підстав вважати, що дії відповідача при укладанні спірного кредитного договору суперечили волевиявленню позивача та вимогам закону. Тобто доводи позивачки про недійсність умов кредитного договору з підстав заявлених в позовній заяві не знайшли свого підтвердження. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Враховуючи, що між сторонами було досягнуто згоди за істотними умовами спірного кредитного договору, такий правочин, згідно з вимогами статті 204 ЦК України, створює презумпцію правомірності правочину, у зв`язку з чим цей договір, згідно зі статтею 629 ЦК України є обов`язковим для виконання сторонами, а зобов`язання за ним, відповідно до приписів статті 526 ЦК України, мають виконуватися належним чином відповідно до закону та умов договору. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що посилання позивача, у своїй позовній заяві, на постанови Верховного Суду ухвалені у справах № 695\\3474\\17, № 370/140/19, оскільки така практика була сформована по кредитних договорах, що укладались банками зі споживачами до набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування» без врахування особливостей цього Закону. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові по справі № 467/555/19 від 26.12.2019 року вказав, що згідно Закону України «Про споживче кредитування» банкам надано право отримувати комісію за обслуговування кредитної заборгованості. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги не обґрунтовані, не законні, тому задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed