Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-19 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що у період з 23.12.1983 року по 29.09.1985 року проходив військову службу на території Афганістану де в зазначений період велись бойові дії. При виконанні інтернаціонального обов`язку отримав мінно-вибухову травму, осколкові поранення голови та спини, контузію головного мозку, що призвело до розвитку: післятравматичної та дисциркуляторної енцефалопатії ІІ ст., венозної дизгемії з частими цефалгіями, вестибулопатії, емоційно-вольових порушень, диссомнії, помірного когнітивного зниження, церебрального атеросклерозу ІІ ст., ДДПХ (дегенератовно-дистрофічна патологія хребта), тораколюмболгія, м`язево-тонічний і больовий синдроми, рецидивуючий перебіг, хронічного гастродуоденіту в стадії неповної ремісії, хронічний холецистит в стадії неповної ремісії. Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК від 13.12.2016 року йому була безстроково встановлена друга група інвалідності, внаслідок травми, контузії, поранення, захворювання, пов`язаного з проходженням військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії. Свої моральні втрати пояснює тим, що він втратив роботу, погіршився його нормальний життєвий стан, він фактично втратив можливість вести повноцінне життя, постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Після чисельних обстежень та лікувань його стан здоровя не покращився. Вважає, що у зв`язку з отриманням поранень, захворювання пов`язаного з проходженням військової служби з настанням такого негативного наслідку, як отримання інвалідності, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 50 000 грн. В судове засідання позивач та його представник не з`явилися, однак про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином. Представником позивача подана заява про розгляд справи без їх участі, в якій вона позовні вимоги підтримує у повному обсязі, та просить їх задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, вважала, що позивачем не надано доказів на підтвердження вини відповідача у моральних стражданнях позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] проходив військову службу на території Афганістану в період з 23.12.1983 року по 29.09.1985 року, в період, коли там велись бойові дії, що підтверджується довідкою об`єднаного військового комісаріату Куйбишевського та Розівського районів Запорізької області від 01.11.2016 року № 58 та записом у військовому квитку [NUMBER] (а.с.10-11). 13.12.2016 року позивачу за результатами повторного огляду МСЕК була встановлена безстроково ІІ група інвалідності, причиною якої є травма, контузія, поранення, захворювання, пов`язані з проходженням військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0674181 (а.с.17). У період з 11.10.2016 року по 26.10.2016 року позивач перебував на стаціонарному лікуванні у неврологічному відділенні КУ "Госпіталь ветеранів війни" ЗОР, що підтверджується випискою з історії хвороби № 1666 (а.с.15). Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Таким чином, особа, якій завдано моральної шкоди, має право на її відшкодування незалежно від інших виплат, які вона отримала, чи могла б отримати. Статтею 17 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" визначено, що відшкодування військовослужбовцям заподіяної моральної і матеріальної шкоди проводиться у встановленому законодавством порядку. Відповідно до положень ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. Центральна військово-лікарська комісія Міністерства оборони України встановила, що мінно-вибухова травма, осколкові поранення голови та спини, отримані [PERSON] у 1984 році та які в подальшому призвели до значного погіршення здоров`я і численних захворювань, так, пов`язані з виконанням обов`язків військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, що підтверджується витягом з протоколу № 4654 від 09.11.2016 року (а.с.16). Оскільки, встановлена позивачу група інвалідності є наслідком травми, контузії, поранення, захворювання, пов`язаних з проходженням військової служби при перебуванні в країнах, де велися бойові дії, суд вважає, що у позивача виникло право вимагати відшкодування моральної шкоди. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди суд виходить із вимог ст.23, 1167 ЦК України, та роз`яснень, що викладені в п. 9 Постанови Пленуму Верховного суду № 4 від 31 березня 1995 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" та визначає суму відшкодування, яка відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості, з врахуванням обставин при яких було спричинено моральну шкоду [PERSON] , ступінь вини відповідача, характер та обсяг фізичних, душевних, психічних страждань позивача, стан його здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, розмір втрати позивачем працездатності внаслідок отримання захворювань, що пов`язані з проходження військової служби, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Суд, враховуючи обставини справи, тривалість, характер та глибину фізичних і душевних страждань позивача, вважає необхідним заявлені позивачем вимоги задовольнити частково та в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнути з відповідача на його користь 30 000,00 грн. Доводи представника відповідача про те, що Міністерство оборони є неналежним відповідачем у справі, являються неспроможними. Відповідно до ч. 5 ст. 17 Конституції України Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей. Статтею 170 ЦК України передбачено, що держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Статтею 3 Закону України "Про Збройні Сили України" передбачено, що Міністерство оборони України є центральним органом виконавчої влади і військового управління, у підпорядкування якого перебувають Збройні Сили України. Таким чином, обов`язок держави відшкодувати позивачу завдану моральну шкоду покладається саме на Міністерство оборони України, як на уповноважений орган державного управління. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 21.10.2014 року у справі № 3-86гс14, який згідно зі ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для судів. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до ч.3 ст. 88 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. На підставі наведеного та

Outcome: partial