Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-16 00:00:00

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить визнати за ним в порядку спадкування право власності на 1/2 частину спадкового майна - житловий будинок №71 по вулиці Чуднівській у м. Житомирі, яке складається з приміщень, позначених в технічному паспорті за №№ 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, яке відкрилось після смерті матері [PERSON] В обгрунтування позову вказав, що 26.03.1997 року померла його мати [PERSON] Після її смерті відкрилася спадщина, яка складається з житлового будинку №71 по вулиці Чуднівській (колишня назва Черняховського). 07.08.1996 року [PERSON]В склала заповіт, відповідно до якого належний їй житловий будинок заповіла в рівних частках [PERSON] та [PERSON] [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, а йому у видачі свідоцтва про право на спадщину відмовлено. В обгрунування відмови у вчиненні нотаріальної дії нотаріус зазначив, що згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03.12.2007 року ? частину вказаного житлового будинку було виділено в окремий об'єкт нерухумого майна. Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно змінилась загальна та житлова площа житлового будинку. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнила позовні вимоги та просила визнати за позивачем право власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, а саме - житлового будинку №71 по вулиці Чуднівській у м. Житомирі, яке належало [PERSON] на момент смерті. Пояснила, що позивач позбавлений можливості оформити спадкові права в позасудовому порядку, хоча фактично прийняв спадщину шляхом вступу в управління спадковим майном. Представник позивача [PERSON] уточненені позовні вимоги підтримала, просила позов задоволити. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON], [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували. Представники відповідача [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні вказували, що [PERSON] є неналежним відповідачем по справі. Позивач не вступив в спадщину, майно набуло статус безхазяйного, а тому відповідачем по справі має бути Територіальна громада [PERSON] міської ради. В попередньому судовому засіданні представник [PERSON] також вказував на те, що позивач пропустив строк звернення до суду, що є підставою для відмови в позові. Вважає, що право власності за позивачем не може бути визнано, оскільки приміщення, позначені в технічному паспорті 2-2 та 2-5 самовільно побудовані. В судовому засіданні 17.05.2017 року у справу вступила представник [PERSON], яка діє на підставі нотаріально-посвідченої довіреності, виданої від імені [PERSON] про представництво інтересів [PERSON] в порядку передоручення, яка просила відкласти розгляд справи у зв'язку з тим, що вона не готова до судового засідання. В судовому засіданні судом відмовлено в задоволенні клопотання представника [PERSON] про відкладення судового розгляду, оскільки нормами ст. 191 ЦПК України не передбачено відкладення судового засідання по причині непідготовленості представника. Судом виконано вимоги ЦПК України щодо своєчасного повідомлення відповідача [PERSON] про час та місце судового розгляду, справа перебуває в провадженні суду з 07.12.2016 року, в судових засіданнях 15.03.2017 року, 21.04.2017 року, 17.05.2017 року інтереси [PERSON] представляють представники [PERSON] та адвокат [PERSON], які завчасно повідомлялись про дату судового засідання, а відтак представник [PERSON] повинен був своєчасно вжити заходи для залучення нового представника у разі потреби та забезпечити надання матеріалів для підготовки до судового засідання. Нормами ч. 3 ст. 27 ЦПК України встановлено, що особи, які беруть участь у справі, зобов'язані добросовісно здійснювати свої процесуальні права і виконувати процесуальні обов'язки. Згідно\~ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини"\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. В силу вимог ч. 1\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов'язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 157 ЦПК України суд розглядає справи протягом розумного строку, але не більше двох місяців з дня відкриття провадження у справі. Обов'язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66-69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). Дії представників [PERSON] свідчать про вчинення дій, направлених на затягування судового розгляду справи, що є неприпустим. В судовому засіданні представник [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. В обгрунтування заперечень зазначила, що в судовому засіданні представник [PERSON] фактично змінила предмет позову, оскільки просила визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна, замість позовних вимог, викладених в позовній заяві, про визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна, яке складаєтся з приміщень 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5. На думку представника [PERSON] представник позивача всупереч вимогам ст.31 ЦПК України не подала письмову заяву про зміну предмета позову, а також змінила предмет позову після початку розгляду справи по суті, що є підставою для відмови в позові. Представник третьої особи - Другої [PERSON] державної нотаріальної контори в судове засідання не зявився, направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність , під час винесення рішення покладався на розсуд суду (а.с.93). Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши письмові матеріали справи, оглянувши інвентарну справу на житловий будинок по вулиці Чуднівській, 71 в м. Житомирі, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 26.03.1997 року померла [PERSON], що підтверджується змістом свідоцтва про смерть (а.с. 11). Згідно заповіту, складеного 07.08.1996 року, [PERSON] заповіла належний їй на праві приватної власності житловий будинок за адресою м. Житомир, вул. Черняховського, 71, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с.7). Після смерті [PERSON] Другою житомирською державною нотаріальною конторою було заведено спадкову справу № 284 за заявою спадкоємця [PERSON], яка на запит була направлена до суду та досліджувалась в судовому засіданні (а.с. 100-120). Згідно копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 16.03.1998 року [PERSON], вона вступила в спадщину на ? частину спадкового майна, яке складається з будинку №71 по вулиці Черняховського в місті Житомирі, який належав спадкодавцеві [PERSON] станом на день смерті - момент відкриття спадщини 26.03.1997 року на підставі договору-купівлі продажу від 24.06.1959 року, зареєстрованого за реєстром за № 3-2405, дублікат якого виданий Першою [PERSON] нотаріальною конторою 14.11.1997 року, та договору купівлі-продажу від 24.02.1965 року по реєстру № 3-455, дублікат якого виданий Першою [PERSON] нотаріальною конторою 14.11.1997 року, зареєстрованих в Житомирському обласному державному комунальному підприємстві по технічній інвентаризації 11.12.1997 року за реєстром № 238. Будинок дерев'яний, обкладений цеглою, площею 62,7 кв.м., до будинку належав сарай "Б", та огорожа № І-2(а.с. 112). Свідоцтво про право на спадщину на іншу половину спадкового майна видано не було. Право власності [PERSON] на житловий будинок № 71 по вул. Черняхівського в м. Житомирі належало на підставі договору купівлі-продажу від 24.06.1959 року, відповідно до якого вона придбала 60/100 житлового будинку, домоволодіння в цілому складалось з одного дерев'яного житлового будинка на чотири кімнати, кухню, коридор, прибудову та сарай, та договору купівлі-продажу від 24.02.1965 року, відповідно до умов якого придбала у власність 40/100 цього ж будинку, який складався в цілому з 4-х кімнат та однієї кухні з усіма надвірними будівлями на одній земельній ділянці (а.с. 106, 108). Право власності на житловий будинок [PERSON] набула в порядку, який був визначений ЦК УРСР, чинний на час укладення відповідних договорів купівлі-продажу, посвідчених нотаріально. Згідно розпорядження Житомирського міського голови №112 від 19.02.2016 р. про перейменування топонімічних обєктів та демонтаж памятних знаків у м. Житомирі вулицю Черняховського перейменовано у вулицю Чуднівську (а.с. 22-24). При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилась і була прийнята до 1 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм\~ЦК 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Така ж позиція висловлена в роз'ясненнях Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» Спадкодавець [PERSON] померла 26.03.1997 року, тобто при вирішенні даного спору підлягають застосування норми ЦК УРСР (в редакції 1963 року). Частиною 1 статті 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Статтею 525 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця. Згідно ч. 1 ст. 534 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Частинами 1, 2 статті 548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: - якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; - якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Позивач [PERSON] постійно зареєстрований та проживає за адресою [INFO] (колишня назва - Черняховського), 71, починаючи з 27.12.1973 року, що підтверджується змістом копії паспорта (а.с.79 на звороті) та копією будинкової книги для прописки громадян, що проживають у вказаному будинку (а.с.48-62), оригінал якої був оглянутий в судовому засіданні. Оскільки на момент відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований зі спадкодавцем [PERSON], то в силу вимог ст. 549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) вінвважається таким, що прийняв спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном. Таким чином, спадкове майно, в управління яким вступив позивач, належить йому з часу відкриття спадщини - 26.03.1997 року. Зі змісту постанови про відмову у вчиненні нотаріальної дії №550/02-31 від 12.03.2015 року, винесеної державним нотаріусом Другої житомирської державної нотаріальної контори [PERSON], вбачається, що [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок № 71, що знаходиться в місті Житомирі, вулиця Черняховського, в 1/2 частці. Причиною для відмови зазначено, що згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03.12.2007 року та ухвали Корольовського районного суду м. Житомира від 26.12.2007 року, співвласник 1/2 ідеальної частини житлового будинку виділився в окремий об'єкт нерухомості. Крім того, згідно відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно змінилась загальна та житлова площа вказаних об'єктів (а.с.15). Згідно рішення Корольовського районного суду м. Житомира від 03.12.2007 року по справі за позовом [PERSON] до виконавчого комітету [PERSON] міської ради про поділ будинку (справа № 2-3860/2007) розділено будинок № 71 по вул. Черняховського в м. Житомирі, виділено [PERSON] квартиру № 1, яка складається з приміщень, позначених в технічному паспорті цифрами 1-1 площею 5,1 кв.м, 1-2 площею 12,8 кв.м., 1-3 площею 3,9 кв.м., 1-4 площею 5 кв. м, 1-5 площею 17,9 кв.м., 1-6 площею 10,4 кв.м. загальною площею 55,1 кв.м. В мотивувальній частині позову зазначено, що позивач [PERSON] є співвласником 1/2 частини будинку, який підлягає поділу, а іншу половину будинку[ADDRESS], право власності на яке не зареєстровано, складають наступні приміщення: 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5 загальною площею 56,8 кв.м.(а.с. 9). В судовому засіданні під час дослідження письмових доказів судом було оглянуто інвентарну справу на житловий будинок по вул. Чуднівській (колишня назва - Черняхівського), 71 в м. Житомирі, зі змісту якої вбачається, що приміщення 2-2, 2-5, які були враховані судом при поділі вказаного житлового будинку під час винесення рішення по цивільній справі № 2-3860/2007, є самовільно побудованими. З огляду на викладене, позивач позбавлений можливості оформити спадкові права, які належать йому з часу відкриття спадщини, в нотаріальному порядку. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача [PERSON], що нерухоме майно, право власності на яке просить визнати за собою позивач, є безхазяйним, а вимоги позивача заявлені до неналежного відповідача. Визначення поняття безхазяйної речі міститься в ст. 335 ЦК України (в редакції 2003 року), відповідно до ч.ч 1, 2\~якої безхазяйною є річ, яка не має власника або власник якої невідомий. Безхазяйні нерухомі речі беруться на облік органом, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, за заявою органу місцевого самоврядування, на території якого вони розміщені. Про взяття безхазяйної нерухомої речі на облік робиться оголошення у друкованих засобах масової інформації. Згідно ч. 2 ст. 524 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. В частині 1 статті 555 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) визначено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави: 1) якщо спадкодавець все майно або частину його заповідав державі; 2) якщо у спадкодавця немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом; 3) якщо всі спадкоємці відмовились від спадщини; 4) якщо всі спадкоємці позбавлені права спадкування (статті 528 і 534 цього Кодексу); 5) якщо ні один із спадкоємців не прийняв спадщини. Після смерті [PERSON] спадкоємцями, які прийняли спадщину, є [PERSON] та [PERSON], а відтак майно померлої за правом спадкоємства не могло перейти до держави. Підстави для заявлення позовних вимог до територіальної громади м. Житомира, на що вказував представник відповідача [PERSON], відсутні, вимоги заявлені до належного відповідача. Аналогічні роз'яснення містяться в листі Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №№ 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», де зазначено, що судам слід звернути увагу, що на час відкриття спадщини в період чинності ЦК УРСР його нормами було передбачено певні дії, які свідчили про прийняття спадщини, у тому числі прийняття спадщини шляхом вступу у володіння та управління спадковим майном (фактичне прийняття спадщини). Пунктом 5 ч. 1 ст. 555 ЦК УРСР було встановлено, що спадкове майно за правом спадкоємства переходить до держави, якщо жоден із спадкоємців не прийняв спадщину. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом, у тому числі й для держави. Тому, якщо упродовж встановленого шестимісячного строку ніхто зі спадкоємців за законом або за заповітом не прийняв спадщину, вважається, що спадщина переходить до держави. Отже, норми п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК, згідно з якими цей ЦК застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, слід розуміти таким чином, що правила книги шостої ЦК може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм статей 529 - 531 ЦК УРСР. Із метою єдності правозастосовної практики і уникнення колізій щодо спадкування державою (ст. 555 ЦК УРСР) та переходу спадщини, визнаної судом відумерлою, у власність територіальної громади (ст. 1277 ЦК), правила абз. 2 п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК слід застосовувати, якщо спадщина відкрилась після 1 липня 2003 року, проте не була прийнята ніким зі спадкоємців, що мають право спадкування відповідно до норм ЦК УРСР. Не підлягає до задоволення заява представника позивача [PERSON], що позивач пропустив строк давності звернення до суду з вимогою про визнання права власності в порядку спадкування. ЦК УРСР не обмежувався строк для отримання свідоцтва про право на спадщину за законом або заповітом. Якщо спадщина відкрилась у період чинності ЦК УРСР, застосовуванню підлягають норми ЦК УРСР про належність спадщини спадкоємцеві з часу відкриття спадщини незалежно від оформлення права на спадщину. Крім того, позивач дізнався про неможливість оформлення права на спадщину в нотаріальному порядку з постанови нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії, яка була постановлена 12.03.2015 року. Не заслуговують на увагу доводи представника відповідача [PERSON], що в судовому засіданні представник позивача фактично змінила предмет позову. Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача. Матеріально-правовою вимогою даного позову є визнання права власності на 1/2 частину спадкового майна, яке складається з нерухомого майна. А заявлені в судовому засіданні представником позивача уточнення позовних вимог, відповідно до яких позивач просить визнати право власності на 1/2 частину спадкового майна, яке належало спадкодавцеві [PERSON] на день смерті без визначення конкретного переліку приміщень, які б входили до складу спадкового майна, за своїм змістом не є зміною предмета позову. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. В пункті 3.1 листа Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ №№ 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз'яснено, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (ст. 392 ЦК). За змістом ст. 392 ЦК належним відповідачем є особа - учасник цивільних правовідносин, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно, зокрема, житловий будинок, земельну ділянку. При вирішенні спору про визнання права власності на спадкове майно потрібно розмежовувати час і підстави виникнення права власності у спадкодавця, які кваліфікуються відповідно до законодавства України чинного на час виникнення права власності та підстави спадкування зазначеного майна, що визначаються на час відкриття спадщини та згідно із п. 5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об'єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. В судовому засіданні на підставі досліджених доказів встановлено, що спадкодавець [PERSON] набула у власність житловий будинок № 71 по вул. Чуднівській у місті Житомирі на підставі нотаріально-посвідчених договорів купівлі-продажу, які в установленому законом порядку були зареєстровані. На момент смерті спадкодавця житловий будинок жилою площею 62,7 кв.м. складався з чотирьох кімнат, кухні, коридора, прибудови та сарая. Спадкоємець [PERSON] прийняв спадщину шляхом фактичного її прийняття, яка належить спадкоємцю з моменту відкриття спадщини. Проте у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] відмовлено. Спадкоємець [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину на 1/2 частину спадкового майна. Відповідно до ст. 1 Цивільного процесуального кодексу України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтереси юридичних осіб, інтересів держави. Таким чином, суд вважає, що спадкові права спадкоємця [PERSON] підлягають судовому захисту шляхом визнання права власності в порядку спадкування на 1/2 частину спадкового майна - житлового будинку по вул. Чуднівській, 71 в м. Житомирі, яке на праві власності належало спадкодавцеві [PERSON] на день її смерті - час відкриття спадщини. Позивач [PERSON] позбавлений можливості оформити спадкові права в нотаріальному порядку, що є підставою для задоволення позову. Вимога про визнання права власності на спадкове майно з зазначенням конкретних приміщень, перелічених в позові, задоволенню не підлягає, оскільки під час розгляду справи на підставі досліджених доказів не було встановлено конкретні приміщення, з яких складалось спадкове майно на час відкриття спадщини. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню частково. На виконання положень ст. 88 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір в сумі 1500,00 грн. (а.с. 1,30).

Outcome: approved