Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-03 00:00:00

В липні 2015 року ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у загальній сумі 11536,38 доларів США, що складає 238456,98 грн. В обґрунтування своїх вимог посилалося на те, що 27.09.2007р. що між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого банк надав [PERSON] кредит розміром 7750,00 доларів США на строк до 26.09.2017р. із сплатою відсотків за користування кредитом 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості, а відповідач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки. Додатковою угодою від 17.10.2012 р. розмір відсотків за користування кредитом змінено на 11,04 %. У забезпечення виконання зобов'язання за цим договором між банком та [PERSON] 17.102012 укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель [PERSON] відповідає перед Банком за виконання зобов»язань в тому ж розмірі, що і боржник. Відповідач [PERSON] суму боргу за кредитом не сплатила, заборгованість перед банком складає 11536,38 доларів США, яка складається : 6654,62 доларів США - заборгованості за кредитом; 742,12 доларів США - заборгованості за процентами за користування кредитом; 170,17 доларів - заборгованості по комісії; 3408,60 доларів США - пені за несвоєчасне виконання договору; 12,09 доларів США - штраф фіксована частина; 548,78 доларів США штраф процентна складова, яку просило стягнути з боржників солідарно . Рішенням Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 26 серпня 2015 року позов ПАТ КБ «Приват банк задоволено у повному обсязі, з відповідачів солідарно стягнуто заборгованість за кредитом у загальній сумі 11536,38 доларів США, що складає 260952,91 грн. гривень за курсом НБУ на день ухвалення рішення. В апеляцій ній скарзі відповідач [PERSON], посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду першої інстанції змінити, визнавши до стягнення заборгованість у загальній сумі 7566,91 доларів США, яка складається із заборгованості за кредитом 6654, 62 доларів США та заборгованості за комісією 912,29 доларів США. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що не була повідомлена про розгляд справи судом, оскільки в серпні 2015 року перебувала з дітьми на відпочинку, про розгляд справи дізналась із повідомлення державного виконавця у березні 2017 року. Через відсутність належного повідомлення була позбавлена права на захист, мати можливість приймати участь у судовому засіданні та надавати свої заперечення по справі. Заперечує проти стягнення пені 3408,60 доларів США, штрафу 12,09 доларів США та штрафу 548,78 доларів США - процентна складова, які є неустойкою та сплачується у разі порушення боржником зобов»язання. Відповідно до ч.2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/ або штрафів на основну суму заборгованості із зобов»язань за кредитними договорами для боржників, які проживають у населених пунктах, де проводилась антитерористична операція. Відповідно до затвердженого переліку м. Костянтинівка віднесено до населеного пункту, в якому проводилось АТО, тому нарахування пені та штрафів не здійснюється. Представник відповідача в судовому засіданні підтримав доводи апеляційної скарги у повному обсязі, надав апеляційному суду заяву про застосування позовної давності. Представник позивача в судове засідання не з»явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, надав апеляційному суду заяву про розгляд справи без його участі ( вх. № ЕП -3888 від 03.04.17) Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до ст.. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Норми матеріального права вважаються порушеними або неправильно застосованими, якщо застосовано закон, який не поширюється на ці правовідносини, або не застосовано закон, який підлягав застосуванню. Порушення норм процесуального права можуть бути підставою для скасування або зміни рішення, якщо це порушення призвело до неправильного вирішення справи. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що 27 вересня 2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір №DO0FGA00000067, відповідно до умов п. 1 якого банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу чи/або перерахування на рахунок, зазначений у п. 7.1. цього договору. Кредит надається в обмін на зобов'язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті відсотків, винагороди в зазначені даним договором строк. Пунктом 7.1. кредитного договору визначено, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу, на строк з 27 вересня 2007 року по 26 вересня 2017 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 7750,00 доларів на придбання нерухомості, а також у розмірі 750,00 доларів на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,92% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, 0,2% від суми виданого кредиту щомісяця. 17 жовтня 2012 року між сторонами було укладено додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторони дійшли згоди суму заборгованості, що виникла в період з дати надання кредиту та дати підписання цієї угоди зменшити на 2960,89 доларів США (пеня). Також сторони внесли зміни до кредитного договору №DO0FGA00000067 від 17.10.2012р. виклавши п. 7.1. у новій редакції, де визначили, що банк зобов'язується надати позичальникові кредитні кошти шляхом видачі готівки через касу на строк по 26 вересня 2017 року включно, у вигляді не відновлювальної кредитної лінії у розмірі 10303,54 доларів на наступні цілі: 7000,00 доларів США на споживчі цілі, а також у розмірі 3303,54 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 11,04% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 3,00% від суми виданого кредиту, комісія за дострокове погашення кредиту, відповідно до п. 3.11 договору. Додатком до додаткової угоди (а.с. 20) сторони визначили графік погашення кредиту, відповідно до якого позичальник повинен сплачувати заборгованість з 02.11.2012р. по 26.09.2017р. Також, 17 жовтня 2012 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до умов якого останній поручився перед банком за виконання зобов'язань [PERSON] по кредитному договору № DO0FGA00000067 від 27.09.2007р. та додаткової угоди до цього кредитного договору. Згідно із розрахунком заборгованості за кредитним договором №DO0FGA00000067 від 27.09.2007р., сума заборгованості за тілом кредиту складає 6654,62 доларів США, заборгованість за відсотками 742,12 доларів США, по комісії 170,17 доларів США, по пені 3408,60 доларів США, штраф (фіксована частина) 12,09 доларів США, штраф (відсоткова складова) 548,78 доларів США, а разом 11536,38 доларів США. Задовольняючи позов у повному обсязі, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач [PERSON] не виконала свої зобов»язання за кредитним договором, тому нарахована заборгованість підлягає стягненню у солідарному порядку з боржника та поручителя у розмірі 11536,38 доларів США відповідно до наданого розрахунку ( а.с. 51). Проте, з таким висновком суду першої інстанції у повному обсязі погодитись не можна, виходячи з наступного. При розгляді справи суд першої інстанції вірно встановив фактичні обставини справи, вірно визначився з правовою нормою, якою врегульовані спірні правовідносини, але не застосував закон, який підлягав застосуванню, що призвело до неправильного вирішення спору в частині визначення загальної суми заборгованості за кредитом. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Як вбачається з матеріалів справи і не оспорюється сторонами, що 27.09.2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір, 17 жовтня 2012 року додаткову угоду до кредитного договору, відповідно до яких відповідач отримала кредит у розмірі 10303,54 доларів США із кінцевим строком погашення до 26.09.2017р. з виплатою 11,04 % річних, сплата яких повинна відбуватись згідно графіку погашення. Розмір заборгованості за кредитним договором відповідачем не оспорюється, але вона не погоджується з нарахуванням пені та штрафних санкцій. Доводи апеляційної скарги в тій частині, що суд першої інстанції порушив норми матеріального закону і це призвело до помилкового висновку щодо стягнення всієї суми нарахованої пені та нарахованих штрафів, є обґрунтованими. З позовної заяви та наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за кредитом складає 6654,62 доларів США, за відсотками 742,12 доларів США, заборгованість з комісії 170,17 доларів США, всього 7566,91 доларів США ( а.с.8, а.с.53). Заборгованість у вказаному розмірі відповідач [PERSON] визнає і просить на стягненні боргу саме у вказаному розмірі. ( а.с.96). З позовної заяви та матеріалів цивільної справи вбачається, що при зверненні до суду позивач також просив стягнути пеню, нараховану за несвоєчасне виконання зобов»язань, розмір якої з період з жовтня 20108 року по травень 2015 року складає 3408,60 доларів США та стягнути штрафи : 12,09 доларів США ( фіксована частина), 548,78 доларів США ( процентна складова). Задовольняючи позов в цій частині, суд першої інстанції виходив з того, що право на нарахування пені та штрафів передбачено п.7.4 кредитного договору та п. 7 додаткової угоди. Проте, такий висновок суду першої інстанції зроблений з порушенням діючих норм матеріального закону. За правилами ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). Статтею 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» (далі - Закон № 1669-VII), чинній на момент розгляду справи в суді, на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобов'язані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. Місто Костянтинівка, де проживають відповідачі, входить до Переліку населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженому розпорядженням Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р . Вбачається, що заборгованість по пені за несвоєчасне виконання зобов»язань за договором нарахована позивачем фактично за весь період дії кредитного договору з березня 2008 року 2007 по 22 травня 2015 року у розмірі 3408,60 доларів США. В порушення приписів ст.2 Закону України № 1669-VII, якою заборонено нарахування пені та штрафів за період проведення АТО, суд першої інстанції необгрунтовано стягнув пеню за період з 14 квітня 2014 року по 22 травня 2015 року в розмірі 447,22 доларів США та штрафи 12,09 доларів США ( фіксована частина) та 548,78 доларів США ( процентна складова). За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про часткове задоволення позову в частині стягнення пені, а саме: стягненню підлягає пеня у розмірі 2961, 38 доларів США ( 3408,60 весь період - 447,22 період проведення АТО) та відмову в в задоволенні позову в частині стягненні нарахованих штрафів. Ухвалюючи рішення, суд першої інстанції в порушення ч.4 ст. 215 ЦПК України в резолютивній частині рішення не зробив висновок по суті позовних вимог, які заявлялись позивачем щодо стягнення конкретних сум : кредиту, процентів за користування кредитом, пені та штрафів, а обмежився лише стягненням загальної суми заборгованості, не зазначивши її складові частини. Оскільки резолютивна частина рішення не містить висновку щодо складових частин загальної суми заборгованості, то Апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову. В судовому засіданні апеляційного суду представник позивача подав заяву про застосування позовної давності, яка задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. За змістом частин третьої, четвертої статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно частини першої статті 232 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з'явився в судове засідання та не повідомив про причини неявки з поважних причин і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. Ухвалою Костянтинівського міськрайонного суду Донецької області від 21.04.2017 року заява [PERSON] про скасування заочного рішення залишена без задоволення, оскільки наведені в заяві доводи не спростовували висновків суду першої інстанції. Відповідно до частини першої статті 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд апеляційної інстанції при розгляді справи здійснює перевірку і оцінку фактичних обставин справи та їх юридичну кваліфікацію в межах доводів апеляційної скарги, які вже були предметом розгляду в суді першої інстанції. Нові матеріально-правові вимоги, які не були предметом розгляду в суді першої інстанції, не приймаються та не розглядаються судом апеляційної інстанції. Той факт, що сторона не брала участі у розгляді справи судом першої інстанції у випадках, передбачених законом може бути підставою для скасування рішення суду першої інстанції, а не для вирішення апеляційним судом її заяви про застосування позовної давності. Саме така правова позиція викладена у Постанові Верховного суду України у справі за № 6-2307цс15. Відповідно до ст. 303 ЦПК України апеляційний суд переглядає рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, тому правильність нарахування заборгованості за іншими складовими боргового зобов»язання не переглядається. Такий висновок суду першої інстанції ґрунтується на приписах пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2008 року N 12 «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку», яким дано роз»яснення, що у разі якщо апеляційна скарга подана на рішення щодо частини вирішених вимог, суд апеляційної інстанції відповідно до принципу диспозитивності не має права робити висновків щодо неоскарженої частини ні в мотивувальній, ні в резолютивній частині судового рішення, а в описовій частині повинен зазначити, в якій частині вимог судове рішення не оскаржується. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, в даному випадку пропорційно задоволеним вимогам 238141, 32 сума судових витрат складає 2381,50 грн. , яка підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках по 1190,75 грн. з кожного .

Outcome: partial