Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-25 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №1435659064001298 від 27.10.2014 р. В обгрунтування позову зазначила, що 27.10.2014 р. нею подано до ПАТ "Фідобанк" заяву про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів. ЇЇ з умовами кредитування належним чином не ознайомили, із-за дрібного шрифту, яким був надрукований кредитний договір вона не мала змоги його прочитати та підписала, надіючись на добросовісність працівників банку. Відповідачем подані письмові заперечення на позов, відповідно до яких, позовні вимоги [PERSON] не визнають, вважають їх необгрунтованими та просять відмовити в їх задоволенні. Вказали, що 27.10.2014 року між сторонами укладено договір про надання споживчого кредиту №1435659064001298, за умовами якого банк надав позивачеві кредит в межах загальної суми 7 тис. грн., зі строком повернення кредиту до 26.10.2016 р. Банком свої зобов'язання виконано, надав позивачу кредитні кошти. 27.10.2014 р. перед підписанням позивачем кредитного договору, остання підписала заяву про прийняття пропозиції ПУАТ "Фідобанк" укласти договір комплексного банківського обслуговування, підписавши яку, дала згоду на те, що заява є підтвердженням укладення в письмовій формі договору поточного банківського рахунку з використанням платіжного електронного засобу та договору про надання споживчого кредиту. Позивач в повній мірі ознайомилась з умовами кредитування наданого їй банком. Позивач та її представник в судове засідання не з'явились, в матеріалах справи наявна заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи за її відсутності, просила відмовити в задоволенні позову. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 27.10.2014 р. між ПАТ "Фідобанк" та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №1435659064001298, за яким позичальником подано заяву про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів. Зазначений договір та додаток 1 до нього [PERSON] отримала 27.10.2014 р., про що зробила підпис (арк. справи 11). 27.10.2014 року перед підписанням кредитного договору позивачем була підписана Заява про прийняття пропозиції ПУАТ «Фідобанк» укласти договір комплексного банківського обслуговування, що являє собою безпосередньо договір комплексного банківського обслуговування. Підписавши вказану заяву позивач дала згоду на те, що заява є підтвердженням укладення в письмовій формі Договору поточного банківського рахунку з використанням платіжного електронного засобу та договору про надання споживчого кредиту (з урахуванням надання споживчих кредитів, що розміщені на сайті банку, вказане викладене в п.1.11 кредитного договору). Як встановлено судом в п. 1.12 кредитного договору позичальник погоджується з тим, що отримала в належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомилася і зрозуміла Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та підтверджує, що вони прийнятні для неї та сприяють задоволенню споживчих потреб. Отже позивач в повній мірі ознайомилась з умовами кредитування наданого їй банком. Додатком №1 до договору про надання споживчого кредиту №1435659064001298 від 27.10.2014 р. визначений графік погашення [PERSON] кредиту, з яким остання ознайомлена та отримала, про що поставила свій підпис (арк. справи 12-13). Додатком №3 до Правил надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПУАТ "Фідобанк" встановлені умови надання споживчих кредитів (арк. справи 14-16). Згідно ч. 1 ст. 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом і банком. При цьому, у відповідності до положень ч. 1 ст. 626, ст. 627 та ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільні в укладенні договору та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Отже, свобода договору означає право громадян або юридичних осіб вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначити умови такого договору. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» та положень «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; інші умови, передбачені законодавством. На підставі зазначеного, суд вважає, що укладаючи Кредитний договір будь-яка сторона повинна була уважно з'ясувати, на яких умовах він укладається, а тому з власної ініціативи на момент отримання коштів визначити для себе правила подальшої поведінки, які в подальшому не можуть безпідставно змінюватися на вимогу однієї зі сторін договору. Твердження [PERSON] з приводу того, що умови кредитного договору щодо її обов'язку сплачувати щомісячну комісію за обслуговування кредиту, є несправедливими умовами договору в розумінні положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на увагу не заслуговують, оскільки в п. 1.12 кредитного договору позичальник погоджується з тим, що отримала в належному обсязі та вигляді всю інформацію про умови кредитування, ознайомилася і зрозуміла Умови надання споживчих кредитів, Тарифи та Правила користування платіжними картками та підтверджує, що вони прийнятні для неї та сприяють задоволенню споживчих потреб. Крім того, згідно розділу ІІ кредитного договору, [PERSON] своїм підписом заяви про надання споживчого кредиту та відкриття поточного рахунку з використанням електронних платіжних засобів підтвердила укладання з відповідачем вказаного договору на умовах, викладених у заяві, Правилах надання банківських послуг на умовах комплексного банківського обслуговування для клієнтів-фізичних осіб в ПАТ «Фідобанк», Умовах функціонування банківських рахунків з використанням електронних платежів та здійснення операцій за цими рахунками, Тарифах та Правилах платіжними картами, Умовах надання споживчих кредитів, з якими вона ознайомилась, погодилась та зобов'язалась виконувати. Таким чином, оскільки шляхом підписання Кредитного договору позивач фактично була повідомлена відповідачем в письмовому вигляді про повну інформацію про умови кредитування, суд вважає, що вона була обізнана щодо умов виконання своїх зобов'язань перед банком, усвідомлювала їх правові наслідки, обсяг своєї відповідальності та заперечень не мала. Крім того, посилання [PERSON] на те, що третейське застереження, яке міститься в оспорюваному договорі, укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст. 6 Закон України «Про третейські суди», оскільки на момент його укладення Закону України містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, суд вважає такими, що не відповідають вимогам законодастава та умовами підписаного ним договору з огляду на наступне. Так, згідно ст.17 ЦК України сторони мають право передати спір на розгляд третейського суду, крім випадків встановлених законом. У відповідності до ч.1 ст.5 Закону України «Про третейські суди» юридичні та/або фізичні особи мають право передати на розгляд третейського суду будь-який спір, який виникає з цивільних чи господарських правовідносин, крім випадків, передбачених законом. Спір може бути переданий на розгляд третейського суду за наявності між сторонами третейської угоди, яка відповідає вимогам цього Закону. Згідно ст.12 Закону України «Про третейські суди» третейська угода може бути укладена у вигляді третейського застереження у договорі, контракті або у вигляді окремої письмової угоди. Водночас, Законом України від 03 лютого 2011 року № 2983-VI «Про внесення змін до статті 6 Закону України «Про третейські суди» , що набув чинності 02 березня 2011 року, частину першу статті 6 Закону України «Про третейські суди» доповнено пунктом 14, згідно з яким третейські суди в порядку, передбаченому цим Законом, можуть розглядати будь-які справи, що виникають із цивільних та господарських правовідносин, за винятком справ у спорах щодо захисту прав споживачів, у тому числі споживачів послуг банку (кредитної спілки). Обмеження щодо підвідомчості справ третейським судам, встановлені вказаною нормою стосуються виключно справ у спорах щодо захисту прав споживачів, та не поширюється на інші справи, зокрема на справи у спорах про захист прав банківських установ, що випливають з договорів кредиту, а також прав позичальників - фізичних осіб, не пов'язаних і захистом прав споживачів. В свою чергу, відповідно до п.11.2 Правил надання банківських послуг, всі спори, які виникають при виконанні ДКБО, Умов банківських продуктів та Тарифів, припиненні, зміні, визнанні недійсними повністю або частково, або у зв'язку з ними, або випливають з них, підлягають розгляду за вибором позивача у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків, згідно з Регламентом третейського суду, або у судах загальної юрисдикції відповідно до підвідомчості та підсудності, встановлених чинним законодавством України. Таким чином, вказаним пунктом Правил не обмежено сторони у праві звернення до суду за їх вибором, що спростовує твердження позивача про обмеження його прав вказаним третейським застереженням. Пункт 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочину недійсним» № 9 від 06.11.2009 року вказує на те, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048 - 1052, 1054 - 1055), статті 18 - 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Зокрема, кредитний договір обов'язково має укладатись у письмовій формі (стаття 1055 ЦК); недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його нікчемністю. При вирішенні справ про визнання кредитного договору недійсним суди повинні враховувати роз'яснення, наведені упостанові Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними". Суди повинні розмежовувати кредитний договір, який є недійсним у силу закону (нікчемний) або може бути визнаний таким у судовому порядку (оспорюваний) з підстав, встановлених частиною першою статті 215 ЦК, та кредитний договір, який є неукладеним (не відбувся), що не може бути визнаний недійсним, зокрема, у випадку, коли сторони в належній формі не досягли згоди щодо хоча б з однієї його істотної умови або зміст яких неможливо встановити виходячи з норм чинного законодавства (статті 536, 638, 1056-1 ЦК). Отже суд не може визнати договір недійсним з підстав, що сторони не досягли згоди щодо хоча б однієї його істотної умови, як це просить в позові [PERSON], адже такий договір є неукладеним (не відбувся) та не може бути визнаний недійсним судом. Відповідно до п.3 ст.3 та ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договорів та визначенні умов з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, вимог розумності та справедливості, отже позивач була вільною у виборі банківської установи та обрала відповідача. Згідно ч.6 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Перебіг цього строку розпочинається з моменту передачі споживачеві примірника укладеного договору. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] не скористалась своїм законодавчо закріпленим правом відкликати свою згоду на укладення договору, отже прийняла умови кредитного договору. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: dismissed