Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-24 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна», з урахуванням заяви про зміну позовних вимог від 10 лютого 2020 року (а.с. 72), звернулося до суду з позовом до відповідачів (третя особа [PERSON] ) про звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі договору іпотеки від 13.06.2008 року № PМL-801/059/2008, а саме на домоволодіння та земельну ділянку площею 0,2190 га, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , які належать [PERSON] , шляхом проведення прилюдних торгів у межах процедури виконавчого провадження з дотриманням вимог Закону України «Про іпотеку», встановивши початкову ціну на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Позовні вимоги обґрунтовується посиланням на те, що в процесі цивільно-правової реалізації укладених між сторонами договору кредиту та іпотечного договору, зобов`язання відповідача (1) перед банківською установою зі сплати кредиту та інших нарахувань залишилися невиконаними, тому з метою захисту порушених прав позивача мають бути задоволенні вимоги за предметом позову. Нормативно - правовою підставою для задоволення позовних вимог вказані приписи ст.ст. 526, 530, 625, 1048, 1054 Цивільного кодексу України та ст.ст. 7, 33, 34, 36, 37, 38 Закону України «Про іпотеку». Прийнявши участь в судовому розгляді справи (судове засідання 25.06.2020) представник позивача зазначив, що звернення стягнення необхідно здійснити в рахунок погашення суми заборгованості визначеної рішенням Мукачівського міськарйонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2018 року. У поданому суду відзиві на позов (а.с. 98-103) відповідач (1) наголосив на тому, що в державному реєстрі відсутні відомості про обтяження та державну реєстрацію відступлення права вимоги від ЗАТ «ОТП Банк» на користь позивача. Також зазначає, що договір про задоволення вимог іпотекодержателя від 08.04.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом Тромпак Н.В. за №616 є дійсним. Крім того, посилається на сплив строків позовної давності, оскільки позивачу ще у 2009 році стало відомо про порушення [PERSON] зобов`язань за кредитним договором, а в 2011 році стало відомо про задоволення вимог іпотекодержателя [PERSON] за рахунок предмета іпотеки. В процесі судового розгляду справи уповноважений представник відповідача (1) в задоволенні позову просила відмовити з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву, додатково зазначивши, що відсутніми є відомості щодо реєстрації іпотеки ЗАТ «ОТП Банк», а згодом і за позивачем. Також наголосила на тому, що в заяві про зміну позовних вимог не зазначені складові заборгованості, в рахунок погашення яких необхідно провести звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази отримання досудової вимоги боржником та іпотекодавцем, і такі вимоги підписані представником позивача без відповідних повноважень. Від відповідача (2) до суду надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 77-81), у якому містяться заперечення відносно можливості задоволення позовних вимог з огляду на пропуск позивачем строків позовної давності, неподанням документів, які підтверджують наявність заборгованості на момент пред`явлення позову та відсутність реєстрації іпотеки на підставі договору відступлення права вимоги. В судовому засіданні представник відповідача (2) надав аналогічні за змістом пояснення з представником [PERSON] , уточнивши, що строки позовної давності повинні обчислюватися з 01.12.2009, тобто з дати внесення останнього платежу на погашення позичальником кредитної заборгованості. Третя особа у судове засідання не з`явилася, про причину неявки суд не повідомив. На підставі Розпорядження від 07.05.2020 №14.2.1 «Щодо призначення повторного автоматичного розподілу судової справи» проведено повторний автоматичний розподіл даної справи. Матеріали справи передано на розгляд судді Кость В.В. 12.05.2020. На підставі ухвал суду від 22.05.2020 прийнято заяву представника позивача про зміну позовних вимог та витребувано докази. Дослідивши подані по справі доказові матеріали, а також матеріали цивільної справи №2-2514/11 суд констатує наступне. 1. Частиною першою ст. 15 Цивільного кодексу України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За загальним правилом, у разі порушення цивільного права чи інтересу, у особи виникає право на застосування конкретного способу захисту, який залежить від виду порушення та від наявності між сторонами зобов`язальних правовідносин. Тобто, особа обирає саме той спосіб захисту, який відповідає характеру порушення її права чи інтересу. Відповідно до частини першої ст.20 Цивільного кодексу України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Судом встановлено, що 13 червня 2008 року між закритим акціонерним товариством «ОТП Банк» (надалі - Банк) та [PERSON] (надалі - Позичальник) був укладений кредитний договір № МL-801/059/2008 (надалі - Кредитний договір, а.с. 5-8), на підставі якого Банк надав Позичальнику кредит у розмірі 230000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з датою остаточного повернення кредиту 13 червня 2032 року. З метою забезпечення виконання зобов`язань за Кредитним договором між Банком та Позичальником 13 червня 2008 року був укладений договір іпотеки № PМL-801/059/2009 (надалі - Іпотечний договір, а.с. 9-12), на підставі якого відповідач надав в іпотеку Банку Предмет іпотеки, а саме домоволодіння [ADDRESS] ( далі - Домоволодіння) та земельну ділянку загальною площею 0,219 гектара за адресою: [ADDRESS] (далі - Земельна ділянка). 29 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги від 7 липня 2010 року, згідно з яким публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги, в тому числі, і за Кредитним договором та Договором іпотеки. На підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 жовтня 2010 року по справі №2-3562/10 (а.с. 21-22) Іпотечний договір визнано недійсним. Разом з тим, ухвалою суду від 24 червня 2011 року вказане заочне рішення від 04.10.2010 скасовано (а.с. 20). 31 жовтня 2011 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "ОТП факторинг Україна" про визнання договорів недійсними та зобов`язання вчинити певні дії було відмовлено (а.с. 23-26). На підставі ухвали суду від 30 вересня 2014 року (справа №2-2514/11, а.с. 240-244) було допущено поворот виконання заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду від 04 жовтня 2010 року, ухваленого у цивільній справі № 2-3562/10 за позовом [PERSON] , [PERSON] до ЗАТ "ОТП Банк" про визнання договору іпотеки недійсним та зобов`язання вчинити певні дії, а саме: 1) визнано чинною державну реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: домоволодіння та земельної ділянки (кадастровий номер №2122784801:00:008:0056), що знаходяться за адресою: [ADDRESS] на підставі Договору іпотеки з датою та часом внесення заборони у Державний реєстр іпотек: 13.06.2008 року 10 год. 32 хв.; 2) визнано чинною державну реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна, а саме: квартири [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки № PМL-801/060/2008 (майнова порука) від 13.06.2008 року з датою та часом внесення заборони у Державний реєстр іпотек: 13.06.2008 року 10 год. 36 хв.; 3) відновлені у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обтяження іпотекою і про заборону відчуження нерухомого майна на підставі укладеного між ПАТ "ОТП Банк" та [PERSON] Договору - Домоволодіння та Земельної ділянки, а саме: запис за реєстраційним №7386165 з датою та часом реєстрації у Державному реєстрі іпотек 13.06.2008 року о 10 год 32 хв., запису за реєстраційним №7386092 з датою та часом первинної реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 13.06.2008 року о 10 год. 27 хв., шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відмітками про відновлення раніше вилученого запису; 4) відновлено у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно відомості про обтяження іпотекою і про заборону відчуження нерухомого майна на підставі укладеного між ПАТ "ОТП Банк" та [PERSON] договору іпотеки № PМL-801/060/2008 (майнова порука) від 13.06.2008 року - квартири [ADDRESS] , а саме: запис за реєстраційним №7386223 з датою та часом реєстрації у Державному реєстрі іпотек 13.06.2008 року о 10 год 36 хв., запису за реєстраційним №7386057 з датою та часом первинної реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна 13.06.2008 року о 10 год. 20 хв., шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно з відмітками про відновлення раніше вилученого запису. На підставі рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2018 року (а.с. 13-14) було присуджено до солідарного стягнення з [PERSON] та [PERSON] на користь ТОВ «ТОП Факторинг Україна» заборгованість за Кредитним договором в розмірі 253 386,35 доларів США, що еквівалентно 6775525,66 грн., з яких: 229 487,72 доларів США, що за курсом НБУ становить 6136475,68 - залишок заборгованості за кредитом, 23898,63 доларів США, що за курсом НБУ становить 639 046,98 грн. - заборгованість по відсоткам. 10 липня 2019 року ТОВ «ОТП Факторинг Україна» було надіслано вимогу [PERSON] про погашення заборгованості за Кредитним договором (а.с. 15). Аналогічну досудову вимогу було надіслано також [PERSON] та [PERSON] (а.с. 16, 17). Разом з тим, з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 27.06.2019 №171945087 (а.с. 27-29) вбачається, що на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя серія та номер 616 від 08.04.2011 за [PERSON] зареєстровано право власності на Земельну ділянку та Домоволодіння. Тобто, у період відсутності в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження права власності на спірні Домоволодіння та Земельну ділянку право власності на вказані об`єкти було зареєстровано за відповідачем (2). З наданого позивачем розрахунку заборгованості за Кредитним договором вбачається, що заборгованість [PERSON] станом на 28.5.2020 складає 6775525,66 грн. 2. Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи та спірним правовідносинам, суд застосовує наступні норми права та наводить мотиви їх застосування. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 Цивільного кодексу України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина перша статті 626 Цивільного кодексу України). Визначення поняття зобов`язання міститься у частині першій статті 509 Цивільного кодексу України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі статтею 526 Цивільного кодексу України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 Цивільного кодексу України). У відповідності ст.ст. 610, 611, 612 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга ст. 1050 Цивільного кодексу України). Поряд з цим, за змістом частини другої статті 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Посилаючись на обставини щодо неналежного виконання відповідачем (1) своїх зобов`язань за кредитним договором позивач в позовній заяві (а.с. 1, зворот) вказує на те, що за [PERSON] згідно з рішенням суду рахується заборгованість в розмірі 6775525,66 грн. Передаючи на розгляд суду позов, позивач зазначив у ньому вимогу про звернення стягнення на Предмет іпотеки, який належить відповідачу (2) в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Отже, суд, реалізуючи завдання цивільного судочинства, закріплені у ст. 2 Цивільного процесуального кодексу України повинен надати правову оцінку саме цим конкретним підставам, оскільки з урахуванням вимог і заперечень сторін, обставин, на які посилаються інші особи, які беруть участь у справі, а також норм права, які підлягають застосуванню, суд визначає факти, які необхідно встановити для вирішення спору, і які з них визнаються кожною стороною, а які підлягають доказуванню. Однією з основоположних засад цивільного судочинства є диспозитивність цивільного процесу, детермінація якого наведена у ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України. Розкриваючи зміст поняття диспозитивності цивільного судочинства законодавець зазначає, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Отже, диспозитивність полягає в наданій учасникам судового процесу можливості вільно здійснювати свої права (матеріальні і процесуальні), розпоряджатися ними, виконуючи процесуальні дії, спрямовані на порушення, розвиток і припинення справи в суді, а також використовувати інші процесуальні засоби з метою захисту суб`єктивних майнових і особистих немайнових прав і охоронюваних законом інтересів. Поряд з цим, основою, для судового розгляду у цивільному судочинстві, серед іншого, є переданий на розгляд суду позов, який визначається як письмово оформлена та адресована суду письмова вимога, яка складається з вимоги процесуального характеру (відкрити провадження по справі) і вимоги матеріального характеру (захистити невизнане, оспорюване чи порушене право). В свою чергу, структурними елементами позову є предмет, підстава та зміст. Вказані складові частини мають бути зазначені у позові для можливості втілення права особи на порушення цивільної справи у суді і можливості практичної реалізації судової діяльності на захист порушеного або оспорюваного права чи охоронюваного законом інтересу. У розумінні цивільно-процесуального закону предмет позову - це матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої він просить ухвалити судове рішення. В свою чергу, підставою позову є фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Суд оцінює правовідносини, факти та обставини, які вже відбулися в минулому та надає їм правову оцінку в процесі судового розгляду конкретної справи, який обмежується предметом і підставами позову. У відповідності до частини третьої ст. 12 та частини першої ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Правовий зміст наведених законодавчих норм окреслює предмет доказування у цивільному процесі. Обсяг предмету доказування обмежується не лише обставинами, на яких ґрунтуються вимоги і заперечення сторін, а й іншими обставинами, які мають значення для вирішення цивільного спору. Звертаючись до суду за захистом свого порушеного права, внаслідок неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за Кредитним договором, позивач просив звернути стягнення на предмети іпотеки. У відповідності до статті 575 Цивільного кодексу України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Закладом є застава рухомого майна, що передається у володіння заставодержателя або за його наказом - у володіння третій особі. Правила про іпотеку землі та інші окремі види застав встановлюються законом. Правовими приписами ст.ст. 589, 590 Цивільного кодексу України передбачено, що у разі невиконання зобов`язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення на предмет застави, яке здійснюється за рішенням суду. Згідно з нормативним правилом, передбаченим ст. 33 Закону України «Про іпотеку» в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин (частини перша та третя), у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. З огляду на вказане закон визначає такі способи звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду); позасудовий: захист прав нотаріусом (звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі виконавчого напису нотаріуса) або самозахист (згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя). Одним із способів задоволення вимог іпотекодержателя під час звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду (стаття 39 закону) є реалізація предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів (стаття 41-47 закону). Разом з тим, суд зазначає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на спірне Домоволодіння та Земельну ділянку, до спірних правовідносин підлягає застосуванню положення статті 23 Закону України «Про іпотеку», згідно з приписами якої у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. В п. 6 Іпотечного договору зазначено, що за рахунок Предмета іпотеки Іпотекодержатель може задоволити такі вимоги: (а) всі Боргові Зобов`язання, не сплачені Іпотекодавцем, в тому числі заборгованість по овердрафту і (б) вимоги стосовно повного відшкодування всіх збитків, завданих порушенням іпотекодавцем його зобов`язань за цим Договором, а також всіх фактичних витрат, понесених іпотекодержателем у зв`язку з реалізацією його прав за Договором. Жодне положення договору не може тлумачитися як таке, що обмежує права Іпотекодержателя звернутися до уповноважених органів за захистом своїх прав в порядку, встановленому законодавством (п. 6.3 статті 6). З урахуванням вищезазначених норм законодавства та положень укладеного між сторонами Іпотечного договору, а також приймаючи до уваги те, що забезпечені за іпотекою зобов`язання [PERSON] за кредитним договором не виконанні, позивач вправі заявити вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки. В свою чергу, відповідно до частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки в рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації (у разі необхідності); спосіб реалізації предмета іпотеки; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки. Із вказаними положеннями статті 39 Закону України «Про іпотеку» у повній мірі кореспондуються і приписи п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 № 5, згідно з яким резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов`язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб`єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Поряд з цим, неспростовним та таким, що не підлягає доказуванню (частина четверта статті 82 Цивільного процесуального кодексу України) залишається встановлена сума заборгованості за Кредитним договором, яка зазначена в резолютивній частині рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26 квітня 2018 року у розмірі 253 386,35 доларів США, що еквівалентно 6775525,66 грн., з яких: 229 487,72 доларів США, що за курсом НБУ становить 6136475,68 - залишок заборгованості за кредитом, 23898,63 доларів США, що за курсом НБУ становить 639 046,98 грн. - заборгованість по відсоткам. В межах судового розгляду даної справи позивач вправі ставити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором в межах суми заборгованості, визначеної рішенням суду від 26 квітня 2018 року. По відношенню до спірної по справі ситуації слід також констатувати, що задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості не є перешкодою для пред`явлення позову про звернення стягнення на майно у рахунок погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. За таких обставин наявність двох судових рішень - про стягнення заборгованості та звернення стягнення на предмет іпотеки у рахунок її погашення не свідчить про подвійність стягнення із боржника. Таким чином, за результатами судового розгляду справи, слід визнати підставними вимоги позивача про можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за Кредитним договором. Доводи представників відповідача про відсутність записів про іпотеку в Державному реєстрі іпотек, заборон та відсутність записів про державну реєстрацію договору відступлення права вимоги суд відхиляє з огляду на наступне. Відповідно до статті 512 Цивільного кодексу України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений також в інших випадках, встановлених законом. Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Згідно зі статтею 514 Цивільного кодексу України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. З матеріалів справи вбачається, що 29 червня 2010 року між публічним акціонерним товариством «ОТП Банк» та товариством з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю та договір відступлення права вимоги від 7 липня 2010 року, згідно з яким публічне акціонерне товариство «ОТП Банк» відступило, а товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП Факторинг Україна» прийняло право вимоги в тому числі за Кредитним договором № МL-801/059/2008 від 13.06.2008 року та Договором іпотеки № PML-801/060/2008 від 13.06.2008 року. Відповідно до частини першої статті 24 Закону України «Про іпотеку» відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Якщо не буде доведено інше, відступлення прав за іпотечним договором свідчить про відступлення права вимоги за основним зобов`язанням. Правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку (частина 3 статті 24 Закону України «Про іпотеку»). Разом з тим, невнесення інформації до державного реєстру іпотек про зміну іпотекодержателя не змінює обсягу його прав, а державна реєстрація здійснюється з метою реалізації переважного права іпотекодержателя. Відсутність відомостей про іпотекодержателя не тягне за собою недійсність права вимоги та не може свідчити про те, що договір про відступлення права вимоги є неукладеним. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини другої статті 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», згідно з якою взаємні права й обов`язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Відповідно до частин першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Судом встановлено, що на підставі заочного рішення Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 4 жовтня 2010 року по справі №2-3562/10 (а.с. 21-22) Іпотечний договір визнано недійсним. Разом з тим, ухвалою суду від 24 червня 2011 року вказане заочне рішення від 04.10.2010 скасовано (а.с. 20). 31 жовтня 2011 у задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] до Товариство з обмеженою відповідальністю "ОТП факторинг Україна" про визнання договорів недійсними та зобов"язаня вчинити певні дії відмовити повністю (а.с. 23-26). Таким чином, у період відсутності в Державному реєстрі іпотек запису про обтяження права власності на спірні Домоволодіння та Земельну ділянку право власності на вказані об`єкти на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя серія та номер 616 від 08.04.2011 було зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до частини першої статті 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Оскільки рішення Мукачівського міскьрайонного суду Закарпатської області від 4 жовтня 2010 року по справі №2-3562/10 скасовано, то таке рішення не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов у разі встановлення незаконного судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. З наведеного випливає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 Цивільного кодексу України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору іпотеки № PМL-801/059/2008 від 13.06.2008 року (рішення суду від 4 жовтня 2010 року по справі №2-3562/10 скасовано) всі права, набуті сторонами правочину за цим договором, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню. При цьому, відсутність запису про іпотеку у реєстрі речових прав за відсутності однієї з підстав припинення іпотеки, передбачених статтею 17 Закону України «Про іпотеку» свідчать про те, що іпотека зберігає свою чинність і для наступних власників майна на підставі статті 23 Закону України «Про іпотеку». Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, зазначеними у постанові від 29.05.2019 року по справі № 668/9978/15-ц. Відтак ухвалення судом рішення про недійсність договору іпотеки, яке згодом було скасовано, не спростовує презумпції правомірності правочину, а договір іпотеки залишається чинним з моменту його первинної реєстрації в Державному реєстрі іпотек. Отже, при переході права власності на предмет іпотеки (Домоволодіння та Земельну ділянку) від відповідача (1) до відповідача (2) на підставі договору про задоволення вимог іпотекодержателя серія та номер 616 від 08.04.2011, іпотека є дійсною для [PERSON] як набувача відповідного нерухомого майна, навіть при тому, що на момент виникнення в останньої права власності Іпотечний договір був визнаний недійсним та в Державному реєстрі іпотек був відсутній запис про обтяження іпотекою права власності на спірну квартиру. При цьому, дії попереднього іпотекодавця з відчуження Домоволодіння та Земельної ділянки та право власності [PERSON] на вказані об`єкти позивачем не оспорюються. Не заслуговують на увагу також доводи представника відповідача (1) про відсутність доказів вручення досудової вимоги [PERSON] з огляду на наступне. Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Положення частини першої цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутися у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. На виконання вказаних вимог, позивачем було надіслано досудові вимоги (а.с. 15, 16, 17) та надано докази надіслання таких вимог (а.с. 18). При цьому, на підтвердження свої заперечень щодо відсутності в представника позивача повноважень на надіслання таких вимог представником відповідача (1) не надано суду належних та допустимих доказів. Крім того, відповідачами у відзивах на позовну заяву та представниками відповідачі в судовому засіданні заявлено клопотання про відмову в задоволенні позову у зв`язка із спливом строку позовної давності. Вирішуючи вказане клопотання суд виходить з такого. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами Цивільного кодексу України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 Цивільного кодексу України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 Цивільного кодексу України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 Цивільного кодексу України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 Цивільного кодексу України. Згідно з приписами частини першої вказаної статті, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. З укладеного між позивачем та відповідачем (1) Кредитного договору вбачається, що 13.06.2008 позивач надав відповідачу (1) строковий кредит на суму 230000,00 доларів США на придбання нерухомого майна з кінцевим терміном повернення кредиту 13.06.2032. Дані обставини також встановленні рішенням суду від 26.04.2018 по справі №303/7321/17 та в силу частини четвертої статті 82 Цивільного процесуального кодексу України доказуванню не підлягають. Вказане рішення набрало законної сили 18.07.2018. Відповідно до пункту 4 Кредитного договору повернення кредиту та сплата процентів здійснюється шляхом сплати позичальником ануїтентних платежів (сума кредиту та нарахованих процентів щомісячно погашається рівними частинами протягом всього строку дії Кредитного договору). Таким чином, сторони визначили окремі самостійні зобов`язання позичальника, деталізувавши його обов`язок повернути весь борг частинами та сплату процентів за користування кредитними коштами. Отже, після настання терміну внесення чергового платежу за договором і після спливу строку кредитування зобов`язання простроченого боржника за договором не припиняється. Так, зобов`язання може бути належно виконане простроченим боржником і після спливу позовної давності. Згідно з частиною першою статті 267 Цивільного кодексу України особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Згідно з частиною другою статті 1050 Цивільного кодексу України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. За умовами договору сторони погодили щомісячну сплату платежів (суми кредиту та відсотків) за кредитом, який наданий до 13 червня 2032 року включно. Відтак, у межах строку кредитування до 13 червня 2032 року відповідач мав, зокрема, повертати позивачеві кредит і сплачувати проценти періодичними (щомісячними) платежами. Починаючи з 14 червня 2032 року, відповідач мав обов`язок незалежно від пред`явлення вимоги позивачем повернути всю заборгованість за договором, а не вносити її періодичними платежами, оскільки останні були розраховані у межах строку кредитування. Разом з тим сторони узгодили право банку вимагати дострокового виконання боргових зобов`язань у цілому або у визначеній банком частині (пункт 1.9). При цьому сторони передбачили, що зобов`язання позичальника щодо дострокового виконання боргових зобов`язань настає з дати відправлення банком на адресу позичальника відповідної вимоги та повинно бути виконане позичальником протягом 30 (тридцяти) календарних днів з дати одержання відповідної вимоги (пункт 1.9.1). Відповідно до статті 256 Цивільного кодексу України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 Цивільного кодексу України). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення свого права. Позовна давність відповідно до частини першої статті 260 ЦК України обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення, переривання та поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункти 62, 66 рішення від 20 грудня 2007 року у за заявою №23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду - це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме із цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом статті 264 ЦК України переривання позовної давності передбачає наявність двох строків - до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Однією із підстав переривання позовної давності є пред`явлення особою позову до одного із боржників. Позовна давність переривається пред`явленням особою позову, а не постановленням судом судового рішення. Указаний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 25 липня 2018 року у справі № 522/31199/13-ц (провадження 61-3872св18). Статтею 253 Цивільного кодексу України передбачено, що перебіг позовної давності починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права (частина перша статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі статтею 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів. Такий підхід відповідає правовій позиції, сформульованій Верховним Судом України у постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13. Аналогічні висновки були зазначені Верховним Судом України, зокрема, у постановах від 19 березня 2014 року у справі № 6-20цс14, від 12 листопада 2014 року у справі № 6-167цс14, від 3 червня 2015 року у справі № 6-31цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15, від 29 червня 2016 року у справі № 6-272цс16, від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16 і від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2462цс16 тав постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №444/9519/12, провадження №14-10цс18. Таким чином, загальний строк позовної давності у три роки повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового щомісячного платежу. Відповідно до частин другої, третьої статті 264 Цивільного кодексу України позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також тоді, коли предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Таким чином, позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. Тобто, звернувшись з позовом до [PERSON] та [PERSON] товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» перервало строк позовної давності на вимогу про стягнення заборгованості, а не щодо вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24.04.2019 року у справі № 523/10225/15-ц. Разом з тим, Верховним Судом України в постанові від 05 липня 2017 по справі №6-3116цс16 зазначено, що пред`явивши вимогу про дострокове повернення кредиту та сплату відсотків за користування ним, кредитор відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України та умов укладеного договору змінив строк виконання основного зобов`язання. Слід констатувати, що товариство з обмеженою відповідальністю «ОТП ФАКТОРИНГ Україна» звернувшись до суду з позовом до [PERSON] та [PERSON] використало право вимагати дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, а також сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 Цивільного кодексу України, шляхом стягнення цих коштів у судовому порядку та змінило порядок, умови і строк дії даного кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання Кредитного Договору в повному обсязі. Рішенням суду від 26 квітня 2018 року було засвідчено такі зміни. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18) висловлено правову позицію (яка продубльована в наступних за нею постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року по справі № 675/869/16-ц, від 31 жовтня 2018 року по справі № 155/1315/15-ц та ін.) про те, що за наявності судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, відсутня підстава для нарахування процентів за кредитним договором, оскільки строк дії договору змінений кредитором, що засвідчено у судовому рішенні, а права та інтереси кредитодавця в цих правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право задовольнити забезпечені іпотекою вимоги за рахунок предмета іпотеки виникло в кредитора у зв`язку з невиконанням боржником вимоги про дострокове повернення кредиту в повному обсязі. Тому з моменту настання строку на дострокове повернення коштів, у кредитора виникає право звернутись до суду як з вимогою про стягнення боргу так і з вимогою про звернення стягнення на заставне (іпотечне) майно, якщо заставодавець (іпотекодавець) не є позичальником Звернувшись 27 грудня 2017 року до суду з вимогою про повернення всієї суми заборгованості за Кредитним договором, який розглянутий судом по суті, фінансова установа змінила строк виконання основного зобов`язання та перервала строк позовної давності у спорі з відповідачем (1) щодо погашення останнім спірної кредитної заборгованості, а тому при зверненні у грудні 2019 року із позовом у цій справі щодо тієї ж самої суми заборгованості, але шляхом заявлення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, позивач не пропустив строк позовної давності, що спростовує відповідні доводи відповідачів про зворотне. Отже, перебіг позовної давності у позивача для звернення до суду з вказаним позовом почався з 27 грудня 2017. За таких обставин позивач вправі був реалізувати своє право на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки протягом трьох років з настання вищевказаної дати (до 27 грудня 2020 року включно). Із такими вимогами позивач звернувся до суду 10 грудня 2019 року, тобто в межах загального строку позовної давності. Крім того, позивачем 10 липня 2019 року надіслано вимогу [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про погашення заборгованості за Кредитним договором (а.с. 15, 16, 17). При цьому факт обізнаності позивача з переходом права власності на предмет іпотеки до нового власника (відповідача (2)) не ставиться в залежність від права на звернення до суду з вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості позичальника (відповідача (1)) за Кредитним договором. Враховуючи викладене, уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. При цьому суд зазначає, що Європейський суд з прав людини зауважує на тому, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судові витрати по справі у сумі 1921,00 грн. (судовий збір, а.с. 4) відповідно до частин першої, другої статті 141 Цивільного процесуального кодексу України слід покласти на позивача. На підставі наведеного та

Outcome: approved