Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-08 00:00:00

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого посилався на те, що 26 грудня 2005 року з [PERSON] був укладений кредитний договір, за умовами якого банк надав, а відповідач отримав кредит у розмірі 23 186 грн. 75 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві, а відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, при цьому в період сплати відповідач повинен надавати позивачеві грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно умов про надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідач свої зобов'язання за кредитним договором належним чином не виконав, внаслідок чого у нього виникла заборгованість, яку він добровільно не погашає, тому позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість в сумі 231 986 грн. 15 коп., яка складається з заборгованості за кредитом в розмірі 22 815 грн. 78 коп., по процентах за користування кредитом в розмірі 78 019 грн. 92 коп., пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в розмірі 131 150 грн. 45 коп. та від якої необхідно відняти заборгованість у розмірі 140917грн.59коп., яка була стягнута рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року, у зв'язку з чим різниця становить 92 068 грн. 56коп., а також штраф у вигляді фіксованої частини в розмірі 500грн. та процентної складової в розмірі 4554 грн. 43 коп., всього - 96 121 грн. 99 коп., які в добровільному порядку відповідач не сплачує, в зв'язку з чим банк змушений звернутися до суду (а.с. 2-3). Заочним рішенням Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 01 квітня 2015 року позов задоволено частково, стягнуто із [PERSON] на користь ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" заборгованість за кредитним договором №DNН4КS11911091 від 26 грудня 2005 року: проценти за користування кредитом в сумі 22 678 гр. 88 коп., пеню за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором в розмірі 10 000 гр., штраф в розмірі 500 гр. (фіксована частина) та в розмірі 4553 гр. 43 коп. (процентна складова), а всього - 37 732 гр. 31 коп., у задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання судових витрат (а.с.32-35). В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про зміну рішення суду у частині зменшення пені, та просить стягнути пеню у сумі 75 576гр. 21 коп., в іншій частині рішення залишити без змін (а.с. 40-43). Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом першої інстанції встановлено, що 26 грудня 2005 року між ЗАТ КБ "ПРИВАТБАНК", правонаступником якого є ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК", та [PERSON] укладений кредитний договір №DNН4КS11911091, за яким останній отримав кредит в сумі 23 186 гривень 75 копійок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,09 % на місяць на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 25 червня 2009 року (а.с.9-13, 15-18). Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам "Розстрочка" складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві, а відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється щомісяця, при цьому в період сплати відповідач повинен надавати позивачеві грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інших витрат згідно Умов про надання споживчого кредиту фізичним особам. Відповідно до умов зазначеного договору про надання споживчого кредиту фізичним особам позивач зобов'язався надати позивачу кредит, а відповідач зобов'язався повернути кредит в строк до 25 червня 2009 року шляхом сплати в період з 21 по 28 число кожного місяця на користь банку щомісячного платежу у сумі 839 гривень 16 копійок, сплачуючи при цьому кредит, відсотки за користування кредитом, а також комісію та інші платежі, визначені в Умовах про надання споживчого кредиту фізичним особам, а у випадку невиконання або неналежного виконання взятих на себе зобов'язань щодо сплати кредиту та відсотків на вимогу позивача достроково сплатити кредит, відсотки, пеню та інші платежі відповідно до умов договору, при цьому сторони відповідно до п.5.5 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") ("Стандарт") досягли взаємної домовленості щодо встановлення за даним договором строку позовної давності по всім видам платежів тривалістю у 5 років (а.с.13), що не суперечить вимогам ст.257 ЦК України, відповідно до якої загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а згідно положень п.1 ч.2 ст. 258 ЦК України для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю, в тому числі позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені), при цьому відповідно до ст.259 ЦК України встановлена законом позовна давність може бути збільшена за домовленістю сторін. Із розрахунку позивача вбачається, що станом на 12 січня 2015 року заборгованість за кредитом складає: за тілом кредиту - 22 815 гривень 78 копійок, за процентами за користування кредитом - 78019 гривень 92 копійки, пеня в сумі 131150 гривень 45 копійок, штраф (фіксована частина) - 500 гривень, штраф (процентна складова) - 4553 гривень 43 копійки (а.с.7-8). Рішенням Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 04 квітня 2011 року у справі №2-4031/10, яке набрало законної сили (а.с.5-6), з відповідача стягнута заборгованість станом на 18 серпня 2010 року: заборгованість за кредитом 22 815 гривень 78 копійок, заборгованість по процентах за користування кредитом в сумі 55341 гривня 04 копійки, заборгованість по пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором у сумі 55574 гривні 22 копійки, а також штрафи в сумі 500 гривень (фіксована частина) та в сумі 6686 гривень 55 копійок (процентна складова), а всього 140717 гривень 59 копійок, а також солідарно із [PERSON] та філії ТОВ «Українське фінансове агентство «Верус» - 200гр. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд 1 інстанції у рішення посилався на ст. 526, 626 ЦК України і виходив із того, що заборгованість (за мінусом раніше стягнутої суми) підлягає стягненню з відповідача, а розмір пені може бути зменшений на підставі ч.3 ст. 551 ЦК України. Однак, із висновками суду погодитись не можна з наступних підстав. Відповідно до ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права, або порушення норм процесуального права, які є обов'язковою підставою для скасування рішення суду. У статтях 599 - 601, 604 - 609 ЦК України зазначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). У пункті 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012, № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК. На порушення вимог ст. ст. 214, 215 ЦПК України суд першої інстанції наведених роз'яснень не врахував та, встановивши, що рішенням суду з відповідача заборгованість за тілом кредиту була стягнута в повному обсязі, дійшов помилкового висновку про дію кредитних правовідносин в подальшому та наявність у банку права на нарахування відсотків, пені та штрафу. Із ухваленням судового рішення про задоволення вимог кредитора припиняються правовідносин сторін, що ґрунтуються на кредитному договорі, зокрема, сплата чергових платежів, сплата та нарахування відсотків, разом із тим виникає грошове зобов'язання із повернення кредитних коштів в повному обсязі та нарахованих на цей час відсотків, невиконання якого тягне відповідальність, встановлену ст. 625 ЦК України. Таким чином, оскільки ухвалено судове рішення про стягнення заборгованості за кредитним договором, то нарахування процентів за користування кредитними коштами, комісійних, неустойки тощо поза строком дії кредитного договору законом не передбачено. Із позовної заяви банку (а.с.2-3) вбачається, що позивач не заявляв позовних вимог про стягнення із позичальника коштів, які являються відповідальністю боржника за порушення грошового зобов'язання: встановлений індекс інфляції та 3% річних від простроченої суми, тому рішення суду підлягає скасуванню на підставі п.4 ч.1 ст. 309 ЦПК України з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Outcome: partial