Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-14 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], Акціонерного товариства "Альфа-банк", приватного виконавця Тимощука Володимира Вікторовича про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню. Позовні вимоги мотивовані тим, що 22.09.2020 приватним нотаріусом [PERSON] вчинено виконавчий напис № 3834, відповідно до якого з позивача на користь АТ "Альфа-Банк" стягнуто кошти в розмірі 1032358,73 грн. На підставі даного виконавчого напису, приватним виконавцем Тимощуком В.В. відкрито виконавче провадження з виконання виконавчого напису та витрат виконавчого провадження. Позивач вважає даний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 87 Закону України "Про нотаріат" та глави 16 "Вчинення виконавчих написів" Наказу Міністерства юстиції України № 296/5 "Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами, організаціями - не більше року. Постановою Кабміну від 29.06.1999 № 1172 затверджено перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих ниписів нотаріусів. Згідно даного Переліку, для одержання виконавчого напису для стягнкення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин додаються: а) оригінал кредитного договору; б) засвідчена стягувачем виписка з рахунка боржника із зазначенням суми заборгованості та строків її погашення з відміткою стягувача про непогашшя заборгованості. Пунктом 3.5 Глави 16 Порядку визначено, що при вчиненні виконавчого напису, нотаріус повинен перевірити, чи подано на обгрунтування стягнення документи, зазначені у переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженму постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до ст. 88 Закону України "Про нотаріат" нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо паодані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами, організаціями - не більше одного року. Позивачу 01.06.2020 АТ "Альфа-банк" було надіслано вимоги про погашення заборгованості, яка за їх словами, утворилась внаслідок невиконання позивачем своїх зобов`язань за кредитним договором, укладеним 31.10.2007 № 050/27-352. На спростування вказаних вимог позивачем надсилались відповіді про те, що між ним та банком було укладено договір кредиту та договір відновлювальної кредитної лінії. Відповідно до умов договору, позивач вносив грошові кошти для погашення боргових зобов`язань перед банком. Також, між ним та банком було досягнуто домовленості про повернення банку заставного майна - автобусу. Заставне майно (автобус) був прийнятий представниками банку, після чого, банк не мав до позивача ніяких претензій. В 2018 році ПАТ "Укрсоцбанк" звернувся до Тульчинського районного суду з позовом до позивача про стягнення коштів за договором № 050/27-353 від 31.10.2007, але рішенням суду у задоволенні позову було відмовлено. Однак, АТ "Альфа-Банк" звернулось до приватного нотаріуса з заявою про вчинення виконавчого напису, порушивши встановлений законом строк у три роки та достовірно знаючи про відсутність безспірності грошових вимог. З цих ж підстав - порушення встановленого законом строку у три роки та відсутності безспірності заборгованості, приватним нотаріусом порушено вимоги закону при винесенні виконавчого напису, оскільки для встановлення заборгованості можуть бути пред`явлені тільки первинні документи, оформлені у відповідності до вимог ст. 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність". Вказані обставини стали причиною звернення позивача до суду з даним позовом, у якому просить визнати виконавчий напис № 3834, вчинений 22.09.2020 приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] про стягнення з нього заборгованості на користь Акціонерного товариства "Альфа-банк" в розмірі 1032358,73 грн. таким, що не підлягає виконанню. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. В судовому засіданні зазначив, що приватний нотаріус та приватний виконавець, як і АТ "Альфа-банк", є належними відповідачами у справі. Приватний нотаріус не мав вчиняти виконавчий напис, оскільки не було безспірності заборгованості. Безпосереднім доказом надання банку автобуса в якості застави є те, що банк більше десяти років після цього, не звертався до позивача з приводу повернення кредиту. Після отримання позивачем у 2020 році претензій з боку банку, позивач повідомив банк, що він не погоджується з наявністю у нього заборгованості, що підтверджує відсутність безспірності. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, посилаючись на викладені у позовній заяві обставини. Зазначила, що Постанова Кабміну, на підставі якої нотаріуси вчиняють виконавчі написи щодо кредитних договорів, визнана постановою Київського апеляційного суду від 22.12.2017 не чинною та Вищим адміністративним судом залишена без змін, але законодавець не вніс зміни у Постанову Кабміну, і тому виникла така правова колізія. Також, Наказом Міністерства юстиції України від 14.04.2021 № 1358/5 свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане на ім`я [PERSON] скасовано. Кредитний договір був укладений 31.10.2007, строк виконання договору до 29.10.2012. Банком у якості застави було отримано від позивача автобус, але АТ "Альфа-банк" 01.06.2020 звернувся до позивача з вимогою про повернення кредиту. Відповідач - приватний виконавець Тимощук В.В. у судовому засіданні зазначив, що приватний виконавець, як і приватний нотаріус, не є належними відповідачами у справі, оскільки вони не є заінтересованими особами у отриманні коштів від позивача. Заперечив проти задоволення позову щодо приватного виконавця та стягнення з нього судових витрат. Відповідач приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON], будучи належним чином повідомленим, у судове засідання не з`явився. Відповідно до копії Наказу Міністерства юстиції України від 14.04.2021 № 1358/5, згідно рішення Вищої кваліфікаційної комісії нотаріату від 05.04.2021 № 2 та на підставі підпункту "е" пункту 2 частини першої статті 12 Закону України "Про нотаріат", у зв`язку з неодноразовим порушенням законодавства при вчиненні нотаріальних дій, які встановлені рішеннями судів, що завдало шкоди фізичним та юридичним особам, свідоцтво про право на зайняття нотаріальною діяльністю, видане на ім`я [PERSON] анульоване. Представник відповідача Акціонерного товариства "Альфа-банк" в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву про розгляд справи у його відсутність (а.с. 205). Дослідивши матеріали справи, вивчивши та оцінивши докази у справі та співставивши їх у відповідності до норм чинного законодавства, судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Листом приватного виконавця Тимощука В.В. від 06.10.2020 (а.с. 7) позивача [PERSON] повідомлено про відкриття виконавчого провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] № 3834 від 22.09.2020 . Також, на адресу позивача надіслано копію постанови приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В.В. про відкриття виконавчого провадження від 06.10.2020 з виконання вказаного виконавчого напису приватного нотаріуса [PERSON] № 3834 від 22.09.2020 (а.с. 8), постанову про розмір мінімальних витрат виконавчого провадження від 06.10.2020 (а.с. 9), постанову про стягнення з боржника основної винагороди від 06.10.2020 (а.с. 10) та постанову про арешт майна боржника від 06.10.2020 (а.с. 11). Згідно копії рішення Тульчинського районного суду Вінницької області від 06.11.2018 (а.с. 13-14) у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Укросоцбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 31.10.2007 № 050/27-353 у розмірі 40775,97 грн. відмовлено. Листами від 01.06.2020, АТ "Альфа-банк" повідомляло позивача про те, що між Публічним акціонерним товариством «Укросоцбанк» та АТ "Альфа-банк" укладено договір факторингу, відповідно до якого АТ "Альфа-банк" має право вимоги до позивача по вищевказаному договору кредиту та вимагає від позиача сплати заборгованості (а.с. 15-16, 19-20). На що позивач повідомляв АТ "Альфа-банк" про відсутність за ним заборгованості по кредиту, оскільки ним банку передано у якості застави за вказаним догоавором кредиту № 050/27-353 від 31.10.2007 транспортний засіб марки БАЗ, реєстраційний номер [NUMBER] (а.с. 18, 21, 23-24, 25-27). Судом, відповідно до клопотання позивача, витребовувались у приватного нотаріуса [PERSON] документи, на підставі яких виносився виконавчий напис. На виконання ухвали від 20.01.2021 про витребування доказів приватним нотаріусом надіслано на адресу суду копії наступних документів: - заяви відповідача АТ "Альфа-банк" про видачу виконавчого напису про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 050/27-352 від 31.10.2007, укладеним між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] у розмірі 1030858,73 грн. (а.с. 119); - договору кредиту № 050/27-352 від 31.10.2007, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] (а.с. 120-123); - графіку погашення кредиту (а.с. 123-124); - детального опису сукупної вартості кредиту, значення реальної процентноїї ставки та подорожчання кредиту (а.с. 125-126); - додаткової угоди № 050/27-516 від 23.12.2007 до договору кредиту № 050/27-352 від 31.10.2007; - додаткової угоди № 050/27-52 від 05.03.2008 до договору кредиту № 050/27-352 від 31.10.2007; - виписки з рахунку [PERSON] за кредитним договором № 050/27-352 від 31.10.2007, відповідно до якої, заборгованість становить 1030858,73 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 357750 грн., прострочена заборгованість за комісією та процентами - 668179,73 грн., строкова заборгованість за комісією та процентами - 4929 грн.; - протоколу позачергових зборів акціонерів АТ "Альфа-банк" від 15.10.2019 (а.с. 131-135) про прийняття рішення щодо правонаступництва АТ "Альфа-банк" після АТ "Укрсоцбанк"; - рішення АТ "Укрсоцбанк" від 15.10.2019 про затвердження передавального акту; - статуту АТ "Альфа-банк" (а.с. 137-152). Таким чином, на підставі наданих копій документів, судом встановленно, що саме на підставі цих документів приватним нотаріусом вчинено виконавчий напис. Відповідно до копії виконавчого напису приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON] від 22.09.2020 (а.с. 130), з позивача [PERSON] на користь АТ "Альфа-банк", яке є правонаступником АТ "Укрсоцбанк", стягнуто заборгованість за договором кредиту № 050/27-352 від 31.10.2007 в розмірі 1030858,73 грн., з яких: прострочена заборгованість за кредитом - 357750 грн., прострочена заборгованість за комісією та процентами - 668179,73 грн., строкова заборгованість за комісією та процентами - 4929 грн. Правовідносини, що виникли між сторонами регулюються Законом України «Про нотаріат» від 02.09.1993, Порядком вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженим наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, цивільним законодавством. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно з частиною першої статті 1 Закону України «Про нотаріат», нотаріат в Україні - це система органів і посадових осіб, на які покладено обов`язок посвідчувати права, а також факти, що мають юридичне значення, та вчиняти інші нотаріальні дії, передбачені цим Законом, з метою надання їм юридичної вірогідності. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами та посадовими особами органів місцевого самоврядування встановлюється Законом «Про нотаріат» та іншими актами законодавства України. Цим актом є, зокрема, Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджений наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок вчинення нотаріальних дій, Порядок). Вчинення нотаріусом виконавчого напису є нотаріальною дією (пункт 19 статті 34 Закону України «Про нотаріат»). Правове регулювання вчинення нотаріусами виконавчих написів визначає Глава 14 Закону України «Про нотаріат» та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі статтею 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону України «Про нотаріат» визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до приписів цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Згідно з підпунктом 2.1 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку для вчинення виконавчого напису стягувачем або його уповноваженим представником нотаріусу подається заява, у якій, зокрема, мають бути зазначені: відомості про найменування і місце проживання або місцезнаходження стягувача та боржника; дата і місце народження боржника - фізичної особи, місце його роботи; номери рахунків у банках, кредитних установах, код за ЄДРПОУ для юридичної особи; строк, за який має провадитися стягнення; інформація щодо суми, яка підлягає стягненню, або предметів, що підлягатимуть витребуванню, включаючи пеню, штрафи, проценти тощо. Заява може містити також іншу інформацію, необхідну для вчинення виконавчого напису. У разі якщо нотаріусу необхідно отримати іншу інформацію чи документи, які мають відношення до вчинення виконавчого напису, нотаріус вправі витребувати їх у стягувача (підпункт 2.2 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Вчинення виконавчого напису в разі порушення основного зобов`язання та (або) умов іпотечного договору здійснюється нотаріусом після спливу тридцяти днів з моменту надісланих іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця. Повідомлення вважається надісланим, якщо є відмітка іпотекодавця на письмовому повідомленні про його отримання або відмітка поштового відділення зв`язку про відправлення повідомлення на вказану в іпотечному договорі адресу (підпункт 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Крім того, підпунктами 3.2, 3.5 пункту 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку передбачено, що безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172 (далі - Перелік документів). При вчиненні виконавчого напису нотаріус повинен перевірити, чи подано на обґрунтування стягнення документи, зазначені у вказаному Переліку документів. При цьому, цей Перелік документів не передбачає інших умов вчинення виконавчих написів нотаріусами ніж ті, які зазначені в Законі України «Про нотаріат» та Порядку вчинення нотаріальних дій. При цьому стаття 50 Закону України «Про нотаріат» передбачає, що нотаріальна дія або відмова у її вчиненні, нотаріальний акт оскаржуються до суду. Право на оскарження нотаріальної дії або відмови у її вчиненні, нотаріального акта має особа, прав та інтересів якої стосуються такі дії чи акти. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже, відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак, характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Захист прав боржника у процесі вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається у спосіб, передбачений підпунктом 2.3 пункту 2 Глави 16 розділу ІІ Порядку, - шляхом надіслання іпотекодержателем повідомлень - письмової вимоги про усунення порушень боржнику. Натомість нотаріус вирішує питання про вчинення виконавчого напису на підставі документів, наданих лише однією стороною, стягувачем, і не зобов`язаний запитувати та одержувати пояснення боржника з приводу заборгованості для підтвердження чи спростування її безспірності. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак, сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає у тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи у частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 05 липня 2017 року у справі № 6-887цс17. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника у повному обсязі й установити і зазначити у рішенні, чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Викладене узгоджується з позицією Верховного Суду наведеній у постанові від 06.05.2020 справа № 320/7932/16-ц. При дослідженні доказів наданих позивачем та приватним нотаріусом, на підставі яких останній вчинив виконавчий напис, суд не вбачає безспірність вимог. Так, позивач [PERSON] неодноразово висловлював письмово свою позицію щодо відсутності у нього заборгованості по кредиту, яку адресовував відповідачу АТ "Альфа-банк". При вчиненні виконавчого напису у нотаріуса не було належного, безспірного, чіткого розрахунку заборгованості та можливого погашення позивачем заборгованості, в тому числі, повернення кредиту шляхом заставленого майна. Підсумовуючи вищевикладене, враховуючи, що суд дійшов висновку про відсутність безспірності заборгованості перед стягувачем, виконавчий напис приватного нотаріуса слід визнати таким, що не підлягає виконанню. Також суд, при вирішенні справи перевіряє належність відповідачів. З цього приводу слід зазначити, що відповідач є обов`язковим учасником цивільного процесу - його стороною. Основною ознакою сторін цивільного процесу є їхня особиста і безпосередня заінтересованість; саме сторони є суб`єктами правовідношення, з приводу якого виник спір. Крім того, відповідач є тією особою, на яку вказує позивач як на порушника свого права. Тобто, відповідач - це особа, яка, на думку позивача, або відповідного правоуповноваженого суб`єкта, порушила, не визнала чи оспорила суб`єктивні права, свободи чи інтереси позивача. Відповідач притягається до справи у зв`язку з позовною вимогою, яка пред`являється до нього. При цьому, неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Нотаріус є публічною особою, якій державою надано повноваження щодо посвідчення прав і фактів, які мають юридичне значення, та вчинення інших нотаріальних дій з метою надання їм юридичної вірогідності. Вчиняючи нотаріальні дії, нотаріус діє неупереджено, він не може діяти в інтересах жодної з осіб - учасника нотаріальної дії. Нотаріус не стає учасником цивільних правовідносин між цими особами, а отже, не може порушувати цивільні права, які є змістом цих відносин. Відсутня і процесуальна заінтересованість нотаріуса в предметі спору та реалізації прийнятого рішення. Спори за позовами про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, про повернення стягнутого за виконавчим написом вирішуються судом у порядку цивільного судочинства за позовами боржників або зазначених осіб до стягувачів, якщо однією зі сторін відповідного спору є фізична особа. За правилами цивільного судочинства як спір про право в позовному провадженні розглядаються позови про оскарження дій нотаріуса щодо вчинення виконавчого напису, коли йдеться виключно про порушення нотаріусом правил вчинення відповідної нотаріальної дії і при цьому позивачем не порушується питання про захист права відповідно до положень цивільного законодавства. Тобто, нотаріус не може бути відповідачем у цій категорії справ, оскільки предметом позову є спір про право, зокрема позивач заперечує наявність у нього суми заборгованості перед кредитором, яка вказана у виконавчому написі. Виходячи з норм Закону України «Про нотаріат», у нотаріуса немає спільних чи однорідних прав та обов`язків стосовно позивача. Нотаріус вчиняє нотаріальні дії від імені держави, тому в нього не можуть бути спільні чи однорідні права і обов`язки з особами, які звернулися до нього, або з особами, які вирішили, що їх права порушені нотаріальними діями. Справи за спорами щодо оскарження вчинених нотаріусами виконавчих написів (про визнання вчиненого нотаріусом виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, або про повернення стягненого за виконавчим написом нотаріуса) мають розглядатися судами за позовами боржників до стягувачів. Відповідачем у таких справах є особа, на користь якої було вчинено виконавчий напис, яким було порушено право позивача. Тобто, цивільна відповідальність за незаконно вчинений виконавчий напис покладається не на нотаріуса, а на особу, яка зверталася за виконавчим написом. Сам же нотаріус може залучатися судами як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. Даної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 14.08.2019 у справі № 519/77/18. Таким чином, враховуючи наведене, суд відмовляє в позові до приватного нотаріуса Івано-Франківського міського нотаріального округу [PERSON]. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про виконавче провадження", виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно ст. 3 вказаного Закону виконавчі написи нотаріусів є виконавчим документом, який підлягає примусовому виконанню. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 5 Закону, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України "Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів". Приватний виконавець здійснює примусове виконання рішень, передбачених статтею 3 цього Закону. Також, відповідно ч. 3 ст. 5 Закону, приватний виконавець наділений правом повернути виконавчий документ стягувачу без прийняття до виконання: 1) якщо на момент подачі стягувачем заяви про примусове виконання рішення кількість виконавчих документів за рішеннями про стягнення періодичних платежів, заробітної плати, заборгованості фізичних осіб з оплати житлово-комунальних послуг, поновлення на роботі перевищує 20 відсотків загальної кількості виконавчих документів, що перебувають на виконанні у приватного виконавця; 2) в інших випадках, передбачених законом. З аналізу наведених норм Закону слідує висновок, що приватний виконавець у справах про визнання виконавчого напису нотаріуса не є належним відповідачем у справі, оскільки він лише виконує покладені на нього законом обов`язки з виконання рішень і не має прямої заінтересованості щодо вчинення виконавчого напису і не є суб`єктом правовідношення, з приводу якого виник спір. Таким чином, приватний виконавець Тимощук Володимир Вікторович також не може бути відповідачем у справі. Щодо строку позовної давності, про який зазначають представники позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, суд, враховуючи встановлені обставини справи, не вбачає підстав для відмови у позові внаслідок порушення строку позовної давності. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ЦПК України. Докази не можуть ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, виходячи із принципів розумності, виваженості, справедливості, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог позивача в заявлених ним межах та про існування правових підстав для їх часткового задоволення. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За ст. 133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу є судовими витратами. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд вважає, що з відповідача АТ "Альфа-банк" підлягають стягненню на користь позивача судові витрати з оплати судового збору у розмірі 1261,20 грн. (840,80 грн. - судовий збір при поданні позову (а.с. 1) + 420,40 грн. - судовий збір при поданні заяви про забезпечення позову (а.с. 31) = 1261,20 грн.). Представник позивача [PERSON] подала до суду клопотання про стягнення з відповідачів витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 5000 грн. До клопотання додала копію договору про надання правничої допомоги від 29.01.2021, укладеного з позивачем [PERSON] , у якому визначено суму гонорару у розмірі 5000 грн. (а.с. 191), копію акту здачі-приймання наданих послуг від 25.05.2021, що містить підписи сторін (а.с. 192), копію квитанції від 25.05.2021 про сплату позивачем 5000 грн. за надання правової допомоги (а.с. 193). Представник відповідача АТ "Альфа-банк" подав до суду заперечення на клопотання представника відповідача, у якому зазначив, що представником відповідача не надано детального опису робіт (надання послуг), а також, розмір витрат, в порушення вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, не є співмірним. У акті здачі-приймання не зазначено який час був затрачений адвокатом на надання позивачу послуг у справі. Окрім того, дана категорія справ є розповсюдженою та частою і підготовка процесуальних документів не займає багато часу та не потребує значних інтелектуальних зусиль з боку адвоката. Просить відмовити у стягненні вказаних витрат. З приводу витрат на професійну правничу допомогу висловився Верховний Суд у постанові від 28.12.2020 у справі № 640/18402/19. У постанові ВС дійшов висновку про те, що, оскільки розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним, тому дані судові витрати підлягають до стягнення. Таким чином, беручи до уваги, що умовами договору (п. 3.1.) передбачено розмір гонорару 5000 грн., тому дані судові витрати на професійну правничу допомогу підлягають стягненню з АТ "Альфа-банк" на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: partial