Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-21 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеними вимогами, якими просив визнати відповідачів такими, що втратили право на користування квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач є власником зазначеної нерухомості, у якій, в свою чергу, зареєстровані відповідачі, факт реєстрації яких перешкоджає заявнику у повній мірі розпоряджатись вищевказаним нерухомим майном. Враховуючи положення ст. 274 ЦПК України розгляд справи проводився в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Судовий розгляд цієї справи здійснено на підставі наявних у суду матеріалів, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає правилам, встановленим реченням другим ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні її фактичні обставини і відповідно ним правовідносини. Позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №228095873 від 15.10.2020 року (а.с.6). Відповідачі зареєстровані у такій квартирі, що підтверджується листом Новогуйвинської селищної ради Житомирського району Житомирської області №2282/02 від 27.11.2020 року та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області (а.с.7, 15-17). Спірна квартира була предметом договору іпотеки, укладеного між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] (а.с.4-5). Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] подали відзиви на позовну заяву, якими заперечили проти позовних вимог та просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі з огляду на наступне. Відповідачі визнали факт перебування квартири в якості предмета іпотеки за договором іпотеки нерухомого майна, укладеного 21.09.2006 року АКБ "УкрСиббанк" та [PERSON] в якості забезпечення виконання іпотекодавцем договору про надання споживчого кредиту №11044343000 від 21.09.2006 року в іноземній валюті. Відповідно до п. 2.1.1. та 2.1.2. вказаного договору іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання іпотекодавцем зобов`язань за кредитним договором іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмету іпотеки в повному обсязі переважно перед іншими кредиторами. Згідно п. 4.1. договору іпотеки, звернення стягнення здійснюється іпотекодержателем, зокрема, у випадках, зазначених у п. 2.1.1. та 2.1.2. договору іпотеки. Враховуючи скрутне матеріальне становище, іпотекодавець, [PERSON] припинив сплачувати кошти за вказаним кредитним договором, внаслідок чого відділом ДВС Житомирського РУЮ на підставі виконавчого листа було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором. В подальшому, між АТ "УкрСиббанк" та АТ "Дельта Банк" 8.112.2011 року укладено договір відступлення прав вимоги. 11.07.2018 року між ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та Гарантія" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір №667/К купівлі-продажу майнових прав, відповідно до якого право грошової вимоги за кредитним договором №11044343000 від 21.09.2006 року перейшло до позивача. Треті особи своїх пояснень щодо заявленого позову не висловили. Правовідносини, що склались між сторонами, врегульовані положеннями наступних норм матеріального права. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1, ст. ст. 15-16 ЦК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах диспозитивності та змагальності. За такими принципами: кожна сторонами повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом (ч. 3 ст. 12 ЦПК України); суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Мало того, тягар доказування покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до вимог ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування житловим приміщенням, відповідно до закону житлове приміщення, яке вони мають право займати визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстраційного обліку міста проживання здійснюється протягом семи діб на підставі рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням. Проаналізував фактичні обставини справи та норми закону, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд вважає, що позивачем не правильно обрано спосіб захисту порушених прав і саме за таких підстав позов задоволеним бути не може. Так, відповідачі, не можуть бути визнані такими, які втратили право на користування жилим приміщенням, оскільки заявлені правові підстави задекларовані ст. 405 ЦК України, не передбачають такої можливості за наявності відповідачів, які фактично проживають у спірній квартирі. Результати вирішення спору не даються підстав для подальшого розподілу судових витрат. Дані правовідносини врегульовані положеннями ст. 141 ЦПК України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed