Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

02 липня 2016 року позивач ПАТ "Альфа - Банк" звернувся до Першотравенського міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позову зазначив, що Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - Кредитор), найменування якого 19 серпня 2009 року змінено у відповідності до вимог Закону України від 17 вересня 2008 року №514-УІ «Про акціонерні товариства» з «Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке виступає правонаступником усіх прав і зобов'язань Закритого акціонерного товариства "Альфа-Банк", і фізична особа [PERSON] (далі - Позичальник) 10 квітня 2008 року уклали кредитний договір №800003588 (далі - Договір) на суму 14 000,00 доларів США. Цільове призначення кредиту - оплата вартості квартири №9, що знаходиться у будинку №2, розташованому по вулиці Фрунзе, м. Першотравенськ. Відповідно до умов договору, позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 14 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,80 % річних. Згідно з п. 2.3 договору дата остаточного поверненні кредиту - 10 квітня 2023 року. На виконання умов договору, позичальник зобовязався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти та комісії за користування кредитом, у встановлені строки, згідно з Графіком повернення кредиту і сплати процентів, наведеному у додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у сумі 14 000,00 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника. В забезпечення виконання зобов'язань позичальник передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, зазначене у пункті 3.1 Іпотечного договору №800003588-И від 10 квітня 2008 року, а саме: трикімнатну житлову квартиру №9 у житловому будинку № 2 по вулиці Фрунзе у місті Першотравенськ. Предмет іпотеки належав Позичальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]М від 10 квітня 2008 року за р.№1738 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 10 квітня 2008 р. №2824149. 18 листопада 2013 року до кредитора звернулася [PERSON] із зверненням, у якому повідомлялась інформація про смерть [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про смерть, серія 1-КИ №539347, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] помер 31 жовтня 2013 року. З метою захисту охоронюваних інтересів кредиторів та запобігання випадкам ухилення спадкоємців від виконання цивільно-правових обовязків, що виникли з боргових зобовязань спадкодавця приписами статті 1281 Цивільного Кодексу України передбачено: -прямий обовязок спадкоємців повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини; -набуття права протягом шести місяців від дня, коли кредитор дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, предявити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Слід зазначити, що згідно з п. 36 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року правила статті 1281 ЦК щодо строку предявлення кредитором спадкодавця вимог до спадкоємців не застосовуються до зобовязань, забезпечених іпотекою. Дізнавшись про відкриття спадщини, Позивач надіслав на адресу Першої Павлоградської державної нотаріальної контори претензію з вимогами до спадкоємців колишнього позичальника [PERSON], вих. №16198-102-6/6 від 27 лютого 2014 року. У претензії кредитор вказав, що договірні зобовязання [PERSON] за кредитним договором [NUMBER] залишились не виконаними та просив державного нотаріуса довести до відома спадкоємців зміст вимог до спадкоємців. Згідно з листом Першої Павлоградської державної нотаріальної контори від 11 березня 2014 року №1025/01-16, претензія кредитора отримана та зареєстрована за вх. №830/02-14 від 06 березня 2014 р. Крім того, нотаріус повідомив про те, що після смерті [PERSON] у нотконторі заведена спадкова справа №121/2014, однак свідоцтво про право на спадщину ще не видавалося. З метою зясування інформації про спадкоємців до майна [PERSON] та видачу свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям боржника, 16 жовтня 2015 року ПАТ «Альфа-Банк» повторно звернувся до Першої Павлоградської державної нотконтори із запитом вих.№88502-34-б/б. У відповідь Перша Павлоградська державна нотаріальна контора поінформувала ПАТ «Альфа-Банк» про те, що свідоцтво про право на спадщину досі не видавалося, у зв'язку з чим надати інформацію про спадкоємців не представляється можливим. З метою ґрунтовного, всебічного вивчення обставин справи, які мають суттєве значення для вирішення спору по суті, виникла необхідність витребувати від Першої Павлоградської державної нотаріальної контори спадкову справу №121/2014. У спадковій справі містяться заяви від фізичних та юридичних осіб, відомості про спадкове майно тощо. Отримати самостійно такі відомості ПАТ «Альфа-Банк» не має можливості в силу того, що така інформація є конфіденційною, а відтак може бути надана компетентними органами виключно на вимогу суду, органів прокуратури, правоохоронних органів тощо. У відповідності до вимог частини 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, коли щодо отримання доказів у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, є складнощі, суд за їх клопотанням зобовязаний витребувати такі докази. Клопотання про витребування доказів має бути подано до або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться, - до початку розгляду справи по суті із долученням відомостей про неможливість отримання таких доказів особисто стороною або іншою особою, яка бере участь у справі. Статтею 1270 Цивільного кодексу України визначено строк для прийняття спадщини шість місяців), який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, згідно з п.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. У відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, батьки і той з подружжя, який його пережив. Кредитору відомо, що на момент смерті спадкодавець проживав за адресою: [INFO], що засвідчується лікарським свідоцтвом про смерть №505, виданим Павлоградським відділенням СМЕ 31 жовтня 2013 року. На час відкриття спадщини разом із спадкодавцем постійно проживала його дружина - [PERSON], спадкоємець першої черги за законом. Про що свідчить. Відповідно до положень ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за по заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Звертають увагу суду на те, що частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачається, що спадкоємець який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва на право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Законодавством, що регулює спадкові правовідносини, видача свідоцтва про право на спадщину строком не обмежена, і не визначено юридичні наслідки неотримання свідоцтва про право на спадщину. Разом з цим, стаття 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту цивільного права як зобов'язання вчинити дії по отриманню правовстановлюючих документів, в тому числі свідоцтва про право на спадщину та реєстрації права власності на успадковане майно. У відповідності до вимог ст. 1297 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Крім того, якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, спадкоємець зобовязаний зареєструвати право на спадщину в органах, які здійснюють державну реєстрацію нерухомого майна, згідно із ст. 1299 ЦК України. В постанові Верховного суду України від 08 квітня 2015 року у справі № 6-33 цс 15 зазначено наступне: «Чинне законодавство розмежовує поняття прийняття спадщини (глава 87 ЦК України "Здійснення права на спадкування") та оформлення спадщини (глава 89 ЦК України "Оформлення права на спадщину). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Разом з тим, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина пята статті 1268 ЦК України). Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Однак, відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Таким чином, спадкові права є майновим обєктом цивільного права, оскільки вони надають спадкоємцям можливість успадкувати майно (прийняти спадщину), але право розпорядження нею виникає після оформлення успадкованого права власності у встановленому законом порядку. Відповідно до частини першої, другої статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обовязки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Частиною третьою статті 23 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Таким чином, за змістом статті 23 Закону України "Про іпотеку" у разі переходу права власності на предмет іпотеки від іпотекодавця до третьої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статусу іпотекодавця, має всі його права і несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі й на тих самих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Отже, аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що хоча отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обовязком спадкоємця, однак відсутність у спадкоємця свідоцтва про право на спадщину не може бути підставою для відмови у задоволенні вимог кредитора. Якщо спадкоємець прийняв спадщину стосовно нерухомого майна, але зволікає з виконанням обов'язку, передбаченого статтею 1297 ЦК України, зокрема, з метою ухилення від погашення боргів спадкодавця, кредитор має право звернутися до нього з вимогою про погашення заборгованості спадкодавця. Відповідач умисно відмовляється виконувати дії, передбачені законодавством по оформленню права на спадкове майно та його реєстрації у передбаченому законом порядку з метою ухилення від виконання договірних зобовязань [PERSON] за кредитним договором. За змістом ст. 1218, ч. З ст. 1231 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. До спадкоємця переходить обовязок сплатити неустойку (штраф, пеню), яка була нарахована за життя спадкодавця, тобто на дату смерті. Відповідно до ст. 608 Цивільного кодексу України, зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно повязаним з його особою і у звязку з цим не може бути виконане іншою особою. Договірні зобовязання [PERSON] не є нерозривно повязаними з особою спадкодавця, а тому мають бути виконані його спадкоємцями. Враховуючи вищевикладене, кредитор надіслав на адресу спадкоємця вимогу досудового врегулювання спору №96242-34-6/6 від 13 листопада 2015 року. Факт надіслання підтверджується Реєстром поштових відправлень від 17 листопада 2015 року. Вимога про досудове врегулювання спору була вручена [PERSON] 08 грудня 2015 року, про що свідчить відмітка на рекомендованому повідомленні про вручення поштового направлення. Статтею 1282 Цивільного Кодексу України передбачено, що спадкоємці зобовязані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобовязаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов'язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. На день подання позовної заяви вимоги кредитора залишились без виконання. Заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Альфа-Банк» за кредитним договором №800003588 від 10 квітня 2008 року складає 9 623,35 доларів США, а саме: - заборгованість за кредитом - 9 623,35 доларів США; - заборгованість за відсотками - 0,00 доларів США; - заборгованість по комісії - 0,00 доларів США; - заборгованість по штрафам - 0,00 доларів США; - заборгованість по пені - 0,00 доларів США. З перерахунку в національну валюту за офіційним курсом НБУ станом на 16 травня 2016 року заборгованість [PERSON] перед ПАТ «Альфа-Банк» становить 244 935,19 гривень, а саме: за кредитом - 244 935,19 гривень; по відсотках - 0,00 гривень; по комісії - 0,00 гривень; штраф - 0,00 гривень; пеня - 0,00 гривень. Просить суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 244 935,19 гривень та судовий збір в розмірі 3 674,03 гривень. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав заяву про розгляд справи в його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задовільнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з'явилися, надали суду заяву про розгляд справи в їх відсутність, та свої заперечення проти позову, в яких зазначили, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного. 31 жовтня 2013 року помер [PERSON]. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS] (Фрунзе) в м. Першотравенську, Дніпропетровської області, житловою площею 36,90 м2. Спадкоємцями після його смерті були його дружина, [PERSON] та неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 31 травня 2016 року спадкоємцям за законом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до часток. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 04 червня 2016 року. В своєму позові позивач вірно визначив норму закону, яка регламентує спірні правовідносини, але не вірно вказав підставу для стягнення. Так, спірні правовідносини регулюються ст. 1282 ЦК України та ч. 3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку». Згідно ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателяв межах вартості предмета іпотеки. Оскільки інші спадкоємці є неповнолітніми, то відповідальність за їхніми зобовязаннями несуть їх батьки, в даному випадку їх мати: [PERSON]. Якщо звернути увагу на підставу позову, то позивач намагається стягнути не суму в межах вартості майна, а залишок заборгованості за договором іпотеки, що суперечить ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та ст. 1282 ЦК України. Так, згідно позовних вимог позивач просить стягнути суму в розмірі 244 935 грн. 19 коп, що є сумою залишку по договору іпотеки. Згідно звіту про оцінку майна № PD160808-007 від 08 серпня 2016 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] (Фрунзе) в м. Першотравенську, Дніпропетровської області, складає 144 269,00 гривень. Різниця вартості майна на момент укладення договору іпотеки та часом прийняття спадщини пояснюється економічною кризою в Україні, різким обезцінюванням національної валюти та обвалом цін на ринку нерухомості, причому не тільки в м. Першотравенську. Також за період з 01 листопада 2013 року по 10 вересня 2014 року, тобто після смерті основного боржника, в рахунок погашення боргу, відповідачем добровільно було сплачено на користь позивача суму в розмірі 2 360,91 доларів США. Тобто вважають, що сума, яка підлягає стягненню з [PERSON], як спадкоємця за законом, повинна відповідати сумі вартості майна за мінусом сплачених сум спадкоємцем після смерті основного боржника. Розрахунок заборгованості: Курс долара США станом на 08 серпня 2016 року становить 24,81 гривень за 1 долар США. 2 360,91 $ х 24,81 грн. = 58 574,17 гривень. 144 269 гривень (вартість майна) 58 574,17 гривень (сплачені частково спадкоємцем) = 85 694,83 гривень. Факт сплати на користь позивача грошових коштів в розмірі 2 360,91 доларів США підтверджується випискою з рахунку, доданого до позову позивачем, а саме: з 10 листопада 2013 року по 10 жовтня 2014 року, тобто з того часу, коли основний боржник вже помер. Резюмуючи вищевикладене зазначили наступне. 31 жовтня 2013 року помер [PERSON], на момент смерті якого малося невиконане грошове зобовязання. Спадкоємці за законом, серед яких є неповнолітні особи, прийняли спадщину ринкова вартість якої, на момент подання позову, складала 144 269,00 гривень. Спадкоємець за законом добровільно сплатив на користь кредитора 58 574,17 гривень. Залишок за зобовязанням складає 85 694,83 гривень, які спадкоємець за законом не заперечує сплатити на користь позивача. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. За правилами статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини 1 статті 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Статтями 1, 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб. інтересів держави. У ст. 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є: 1) неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; 2) неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом; 3) свобода договору; 4) свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом; 5) судовий захист цивільного права та інтересу; 6) справедливість, добросовісність та розумність. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені статтею 16 ЦК України. Згідно ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст. 3 ЦПК України кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі й у судовому порядку. Способами захисту цивільних прав та інтересів, можуть зокрема бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов'язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень частин другої - п'ятої статті 13 цього Кодексу. За змістом ч.1 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, доказування позовних вимог покладено на позивача, а відповідач, у разі невизнання позовних вимог, зобов'язаний надати докази на підтвердження обставин, на підставі яких він не визнає позовні вимоги. На підставі ч.4 ст.10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Судом було роз'яснено сторонам їх право подати суду свої розрахунки заборгованості, або ж клопотати про призначення експертизи на спростування розміру заборгованості заявленої позивачем. Судом встановлено, що Публічне акціонерне товариство «Альфа-Банк», найменування якого 19 серпня 2009 року змінено у відповідності до вимог Закону України від 17 вересня 2008 року №514-УІ «Про акціонерні товариства» з «Закрите акціонерне товариство «Альфа-Банк», яке виступає правонаступником усіх прав і зобов'язань Закритого акціонерного товариства "Альфа-Банк", і фізична особа [PERSON] 10 квітня 2008 року уклали кредитний договір №800003588 на суму 14 000,00 доларів США. Цільове призначення кредиту - оплата вартості квартири №9, що знаходиться у будинку №2, розташованому по вулиці Затишна (Фрунзе), м. Першотравенськ. Відповідно до умов договору, позивач зобов'язався надати позичальнику кредит у сумі 14 000,00 доларів США зі сплатою процентів у розмірі 13,80 % річних. Згідно з п. 2.3 договору дата остаточного поверненні кредиту - 10 квітня 2023 року. На виконання умов договору, позичальник зобовязався в порядку та на умовах, що визначені договором повертати кредит, виплачувати проценти та комісії за користування кредитом, у встановлені строки, згідно з Графіком повернення кредиту і сплати процентів, наведеному у додатку №1 до договору, який є його невід'ємною частиною. Позивач свої зобовязання за договором виконав, надавши позичальнику кредит у сумі 14 000,00 доларів США, що підтверджується випискою з особового рахунку позичальника. В забезпечення виконання зобов'язань позичальник передав Кредитору в іпотеку нерухоме майно, зазначене у пункті 3.1 Іпотечного договору №800003588-И від 10 квітня 2008 року, а саме: трикімнатну житлову квартиру №9 у житловому будинку № 2 по вулиці Фрунзе у місті Першотравенськ. Предмет іпотеки належав Позичальнику на праві власності на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON]М від 10 квітня 2008 року за р.№1738 та зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів 10 квітня 2008 р. №2824149. 18 листопада 2013 року до кредитора звернулася [PERSON] із зверненням, у якому повідомлялась інформація про смерть [PERSON]. Згідно із свідоцтвом про смерть, серія 1-КИ №539347, виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Першотравенського міського управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] помер 31 жовтня 2013 року. Після його смерті відкрилася спадщина у вигляді трикімнатної квартири [ADDRESS] (Фрунзе) в м. Першотравенську, Дніпропетровської області, житловою площею 36,90 м2. Спадкоємцями після його смерті були його дружина, [PERSON] та неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO]. 31 травня 2016 року спадкоємцям за законом були видані свідоцтва про право на спадщину за законом відповідно до часток. Право власності на вказану квартиру було зареєстровано 04 червня 2016 року. Статтею 1270 Цивільного кодексу України визначено строк для прийняття спадщини шість місяців), який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї, згідно з п.3 ст. 1268 Цивільного кодексу України. У відповідності до вимог ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, батьки і той з подружжя, який його пережив. Відповідно до положень ст. 1268 Цивільного кодексу України, спадкоємець за по заповітом чи за законом має право прийняти спадщину. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Частинами 1, 3 статті 1296 ЦК України передбачається, що спадкоємець який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва на право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 3 ст. 23 Закону України «Про іпотеку», якщо право власності на предмет іпотеки переходить до спадкоємця фізичної особи - іпотекодавця, такий спадкоємець не несе відповідальність перед іпотекодержателем за виконання основного зобов'язання, але в разі його порушення боржником він відповідає за задоволення вимоги іпотекодержателя в межах вартості предмета іпотеки. Оскільки інші спадкоємці є неповнолітніми, то відповідальність за їхніми зобовязаннями несуть їх батьки, в даному випадку їх мати: [PERSON]. Позивач просить стягнути не суму в межах вартості майна, а залишок заборгованості за договором іпотеки, що суперечить ст. 23 Закону України «Про іпотеку» та ст. 1282 ЦК України. Так, згідно позовних вимог позивач просить стягнути суму в розмірі 244 935,19 гривень, що є сумою залишку по договору іпотеки. Згідно звіту про оцінку майна № PD160808-007 від 08 серпня 2016 року, ринкова вартість квартири [ADDRESS] (Фрунзе) в м. Першотравенську, Дніпропетровської області, складає 144 269,00 гривень. Також, за період з 01 листопада 2013 року по 10 вересня 2014 року, тобто після смерті основного боржника, в рахунок погашення боргу, відповідачем добровільно було сплачено на користь позивача суму в розмірі 2 360,91 доларів США, що підтверджується випискою з рахунку, доданого до позову позивачем, а саме: з 10 листопада 2013 року по 10 жовтня 2014 року, тобто з того часу, коли основний боржник вже помер. Суд вважає, що сума, яка підлягає стягненню з [PERSON], як спадкоємця за законом, повинна відповідати сумі вартості майна за мінусом сплачених сум спадкоємцем після смерті основного боржника. Курс долара США станом на 17 жовтня 2016 року (дата ухвалення рішення суду) становить 25,79 гривень за 1 долар США. 2 360,91 долари США х 25,79 гривень = 60 887,87 гривень. 144 269 гривень (вартість майна) 60 887,17 гривень (сплачені частково спадкоємцем) = 83 381,83 гривень - залишок за зобовязанням, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Позивачем при пред'явленні позову до суду сплачено судовий збір в розмірі 3 674,03 гривень, що становить 1,5 % від ціни позову - 244 935,19 гривень. Оскільки підлягає стягненню з відповідача на користь позивача сума боргу за кредитним договором - 83 381,83 гривень, то з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно до розміру задоволених позовних вимог в сумі 1 250,73 гривень. В задоволенні решти позовних вимог слід відмовити.

Outcome: approved