Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-27 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом та просив стягнути на його користь на відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями та бездіяльністю відповідача в частині реагування на його звернення за фактом незаконного затримання 23.07.2009 року, грошові кошти в розмірі 500 000 грн. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20.08.2012 року визнано незаконними усі етапи його затримання 23.07.2009 року перед початком судового засідання, яке мало відбутись в той же день, та встановлено, що ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області при перевірці його звернень не встановив факт порушення співробітниками міліції вимог закону і порушення його прав у зв'язку із затриманням. Тобто, перевірка його звернень відповідачем була неповною, недобросовісною, а її висновки суперечили фактичним обставинам, що позбавило його права захисту особистої свободи та недоторканості. Вважає, що дії відповідача не відповідали вимогам Закону України «Про міліцію» та КПК України, а недоброякісною перевіркою його звернень йому спричинено моральну шкоду. Так, за вказаними законодавчими актами, відповідач при перевірці його звернень та встановлені факту його незаконного затримання, мав відсторонити винних осіб від виконання службових обов'язків, внести подання до вищестоящого органу про скоєний злочин, кваліфікувавши його як «завідомо незаконне затримання» задля порушення кримінальної справи, припинення скоєного у відношенні нього злочину, забезпечення фізичного захисту заявника та ін.. Втім, жодна з цих вимог дотримана не була, що потягло як наслідок подальші порушення його прав, в тому числі скоєння злочину за ознаками викрадення людини, що встановлено набравшими законну силу постановами Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 22.07.2011 року та 21.09.2011 року, а тому не потребує додаткового доказування. Разом з тим, відповідач неодноразово порушував ст.ст. 97, 98, 112 КПК України та положення Закону України «Про звернення громадян», офіційно повідомляючи його про правомірність скоєних у його відношенні правопорушень. Моральна шкода полягає у його беззахисності перед злочинними діями посадових осіб, вимушених додаткових зусиллях та додаткових розтратах, пов'язаних з неналежним виконанням відповідачем своїх обов'язків, втратою ділової репутації, відновлення якої зайняло більше двох років. Завдану моральну шкоду оцінює в 500 000 грн. Ухвалою суду від 27 березня 2013 року до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору залучено Головне Управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області. В судове засідання позивач надав заяву, відповідно якої підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, посилаючись на обставини, викладені в позові. Пояснив, що з приводу його незаконного затримання 23.07.2009 року багаторазово усно та письмово звертався у липні - вересні 2009 року до відповідача з вимогами перевірки законності затримання та вжиття заходів забезпечення його безпеки від протиправних посягань на свободу та особисту недоторканість від організованої злочинної групи, яка керувала підконтрольними відповідачу працівниками міліції. Відповідач здійснював перевірку цих звернень суто формально та поверхово, оскільки у відповідях йшла мова про відсутність порушень закону працівниками міліції відносно нього, що не відповідає дійсності, оскільки незаконність затримання 23.07.2009 року встановлена постановою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 20.08.2012 року. Відсутність реагування відповідача на звернення, зокрема, відсутність вжиття заходів щодо його безпеки призвела до подальших неодноразових посягань підлеглих відповідачу органів на його свободу протягом 2009 - 2010 років. Двічі такі посягання були завершені - 14.09.2009 року та 29.07.2010 року він був незаконно затриманий, як вважає - викрадений працівниками міліції. Посилається на те, що такі обставини встановлені окремими постановами Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 22.07.2011 року, 21.09.2011 року та від 21.09.2011 року. Вважає, що його викрадення 29.07.2010 року доводиться листом начальника СУ ГУМВС України у Дніпропетровській області від 09.07.2011 року №8/5382, яким Жовтневому районному суду м. Дніпропетровська повідомлялося про те, що його доставили до суду «два чоловіка у цивільному одязі», які пред'явили «документи, схожі зі службовими посвідченнями працівника міліції», але встановити цих осіб неможливо. Зазначає, що належне виконання відповідачем вимог закону полягало у відстороненні від посад осіб, які порушували його право на свободу та особисту недоторканість, виконання вимог КПК України щодо розгляду заяв про злочини, вжиття заходів забезпечення його безпеки. Через невиконання вимог закону він отримав моральну шкоду, яка полягає у душевних стражданнях, спричинених завідомо неправдивими відомостями відповідача щодо правомірності завідомо незаконних дій; відчуттям ним повної правової незахищеності в умовах тривалого незаконного переслідування міліцією; суспільною ізоляцією не лише при вдалих спробах обмеження його свободи, але й в інший проміжок часу між 23.07.2009 року та 29.07.2010 року, коли він був вимушений суттєво обмежити час і місця перебування поза власним помешканням, а в окремі періоди взагалі відмовитися від виходу з дому, оскільки перед ним тижнями чергували міліціонери з метою його чергового викрадення; ризиком виходу з дому у той самий період, коли це було необхідно, зокрема, для здійснення свого правового захисту, і особливим ризиком особистої появи у правоохоронних органах і судах при вказаних умовах. Також, додаткові зусилля полягали у зміні умов життя, ініціюванні близько 1000 судових справ, викликаних недобросовісним виконанням відповідачем вимог закону, при цьому підчас розгляду судових справ відповідач, як і інші державні органи, продовжував подавати неправдиві відомості, що вимагало додаткових зусиль на їх спростування. Доказам надзвичайності таких зусиль є факт реєстрації Європейським Судом з прав людини його заяви №45797/09 щодо порушення права на свободу 24.08.2009 року, тобто менш ніж через місяць з дати порушення права, що з урахуванням практики зазначеного суду є надзвичайною подією, а також задоволення рішенням Конституційного Суду України від 27.01.2010 року його конституційного звернення з приводу тих самих обставин, що були підставою для його переслідування - невиконання рішення ЄСПЛ від 22.11.2007 року. Представник відповідача в судове засідання надала заяву про розгляд справи у її відсутність, позовних вимог не визнала, оскільки вважає визнання дій неправомірними в судовому порядку достатньою сатисфакцією, розмір моральної шкоди вражає необґрунтованим. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечувала та просила в ньому відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, зважаючи на те, що обов'язок по доведенню обставин справи покладено на кожну із сторін, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст. 15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно частини 1 та 2 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги. Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2012 року задоволено скаргу [PERSON] на його незаконне затримання 23.07.2009 року співробітниками підрозділу "Грифон" та Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та визнано затримання [PERSON] 23.07.2009 року співробітниками підрозділу "Грифон" та Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області підчас складення протоколу про адміністративне правопорушення за ч.1 ст.185-3 КУпАП та його доставлення до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська - незаконним. Зазначеною постановою Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 20 серпня 2012 року встановлено, що згідно з рапортом начальника ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області полковника міліції Сабадаш В.В., за результатом розгляду заяви [PERSON] щодо його незаконного затримання 23.07.2009 року співробітниками Красногвардійського РВ, було проведено службову перевірку. Заява [PERSON] надійшла до ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області 28.07.2009 року. За результатом службової перевірки складено висновок, датований 16.10.2009 року, в якому у підсумку зазначено про відсутність фактів порушення службової дисципліни співробітниками Красногвардійського РВ. Вказані обставини в силу ст.61 ЦПК України доказуванню не підлягають. Згідно з ст..2 Закону України «Про міліцію» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) основними завданнями міліції є: забезпечення особистої безпеки громадян, захист їх прав і свобод, законних інтересів; запобігання правопорушенням та їх припинення; охорона і забезпечення громадського порядку; виявлення і розкриття злочинів, розшук осіб, які їх вчинили; забезпечення безпеки дорожнього руху; захист власності від злочинних посягань; виконання кримінальних покарань і адміністративних стягнень; участь у поданні соціальної та правової допомоги громадянам, сприяння у межах своєї компетенції державним органам, підприємствам, установам і організаціям у виконанні покладених на них законом обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.5 Закону України «Про міліцію» (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) ніякі виняткові обставини або вказівки службових осіб не можуть бути підставою для будь-яких незаконних дій або бездіяльності міліції. Згідно до ч.4 ст. 5 Закону України «Про міліцію», міліція тимчасово, в межах чинного законодавства, обмежує права і свободи громадян, якщо без цього не можуть бути виконані покладені на неї обов'язки, й зобов'язана дати їм пояснення з цього приводу. Судом встановлено, що затримання позивача 23.07.2009 року співробітниками міліції відбулось без достатньої правової підстави та без належного оформлення такого затримання, а також у відсутність делегованого законом повноваження, про що свідчать досліджені матеріали справи №4-1400/11 за скаргою [PERSON] на його незаконне затримання 23.07.2009 року співробітниками підрозділу "Грифон" та Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, в чому суд також переконався з матеріалів справи про адміністративне правопорушення №0003/10. Згідно з ст. 267 КУпАП адміністративне затримання може бути оскаржено заінтересованою особою у вищестоящий орган (вищестоящій посадовій особі) відносно органу (посадової особи), який застосував ці заходи, прокуророві або до суду. Незаконне затримання [PERSON] 23.07.2009 року відбулось слідчим СВ Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області та було оскаржено позивачем (затриманим) до вищестоящого органу, а саме ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області, однак такий спосіб захисту порушеного права не виявився ефективним, через відсутність, на думку відповідача, порушення прав позивача, та такий висновок відповідача не відповідає фактичним обставинам справи і спростований вже зазначеною постановою суду від 20.08.2012 року. Разом з тим, через недотримання вимог закону при затриманні позивача ( відсутність протоколу затримання) та взагалі безпідставність затримання, неврегульованості чинним законодавством порядку розгляду скарги особи на затримання за таких обставин, позивач був вимушений витратити чимало часу на відновлення свого порушеного права, подавши до Апеляційного суду Дніпропетровської області відповідну скаргу 31.10.2011 року, яка була йому повернута листом від 07.11.2011 року та згодом, 15.11.2011 року, подавши до Апеляційного суду Дніпропетровської області заяву про встановлення підсудності, де зазначив на неврегульованість процесуальним законодавством судового оскарження незаконного затримання. І тільки 20.08.2012 року скарга позивача на незаконне затримання була розглянута з винесенням постанови Бабушкінським районним судом м. Дніпропетровська. Таким чином, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, Цивільним Кодексом України, Законом України «Про міліцію». Відповідно з ч. 9 ст. 5 Закону України «Про міліцію» у разі невиконання працівниками міліції вимог, встановлених цією статтею, особа, права якої були порушені, та/або її представники (родичі, захисник) можуть звернутися до суду із заявою про відшкодування шкоди у встановленому законом порядку. При цьому такі особи звільняються від сплати державного мита. Відповідно до ч.ч.11, 12 цієї статті відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії або бездіяльність працівників міліції завдали моральної втрати громадянинові, моральних страждань, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно ст.6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. Органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України. За ст. 1 Закону України «Про міліцію» міліція в Україні - державний озброєний орган виконавчої влади, який захищає життя, здоров'я, права і свободи громадян, власність, природне середовище, інтереси суспільства і держави від протиправних посягань. Згідно ст. 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Як встановлено з матеріалів справи, підставою звернення позивача до суду стало формальне відношення відповідача до перевірки його заяви, внаслідок чого порушено його право на захист від незаконного, безпідставного затримання (як запобіжного заходу в справі про адміністративне правопорушення) та зроблено відповідачем неправдивий висновок про правомірність дій співробітників міліції, через що гарантії, встановлені ст.267 КУпАП та ст..4 Закону України «Про звернення громадян» втратили сенс, що повністю віднайшло своє підтвердження в досліджених судом доказах.Окрім того, такі дії відповідача призвели до зневірення позивача у дієвості гарантованих законами прав та необхідності існування відповідача взагалі, оскільки приводом звернення позивача з заявою до відповідача, стало інше порушення органу міліції, з чого вбачається систематичність невиконання відповідачем покладених на нього обов'язків. Також, як зазначив позивач та перевірив суд, постановою Жовтневого районного суду м.Дніпропетровська від 21 вересня 2011 року задоволено скаргу позивача на його незаконне затримання 29.07.2010 року невідомими особами та доставлення його до Красногвардійського районного суду м.Дніпропетровська, де виконуючий обов'язки старшого дільничного інспектора міліції Красногвардійського РВ ДМУ ГУМВС України в Дніпропетровській області Степаненко Р.А. склав у відношенні нього протокол. В подальшому протокол було розглянуто з винесенням постанови про накладення на позивача адміністративного стягнення у вигляді адміністративного арешту, яка була скасована Апеляційним судом Дніпропетровської області з закриттям провадження 27 серпня 2010 року (справа №3-1720/10), тобто позивача вдруге незаконно було затримано органами міліції, знову ж таки без оформлення адміністративного затримання. За даним фактом Жовтневим районний судом м.Дніпропетровська 21.09.2011 року постановлено окрему ухвалу, скеровану прокурору Дніпропетровської області для прийняття заходів прокурорського реагування. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави. Таким чином, розмір моральної шкоди, завданої відповідачем не забезпеченням захисту прав і свобод позивача при його незаконному затриманні, наданні недостовірної інформації, яка потребувала спростування позивачем шляхом оскарження її до суду, для чого позивачем змінено звичні умови життя, набуто знання законодавства, оскільки сам себе представляв в суді та інших державних органах, систематичністю та тривалістю порушень прав позивача, що встановлено численними судовими рішеннями, завищений та необґрунтований позивачем. Оскільки предметом розгляду в даній справі не є факт перебування позивача під судом та слідством, а також, власне сам факт затримання, а лише факт недоброякісного виконання відповідачем перед позивачем покладеного на нього Законом обов'язку, що потягло за собою негативні наслідки для позивача, суд, виходячи з принципу розумності, справедливості, достатності сатисфакції, внутрішнього переконання, вважає за доцільне стягнути на користь позивача на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. Оскільки відповідач по справі є бюджетною установою, відповідно до ст. 25 Бюджетного кодексу України та п. 41 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 845 від 03.08.2011 року, виконання рішень про відшкодування шкоди, заподіяної громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду здійснюється Державною казначейською службою, представником якої в даному судовому засіданні є Головне управління державної казначейської служби України в Дніпропетровській області. Відповідно до п. п. 4 п.4 та п.15 Положення про головне управління Державної казначейської служби України в Автономної Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.10.2011р. №1280, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 27.11.2011р. за №1236/19974, Головне управління здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду, та є юридичною особою публічного права. Відповідно до ч.1 статті 43 Бюджетного кодексу України, Державна казначейська служба України забезпечує казначейське обслуговування бюджетних коштів на основі ведення єдиного казначейського рахунку, відкритого у Національному банку України. Оскільки позивач при подачі позову до суду був звільнений від сплати судового збору, то останній не відшкодовується. На підставі викладеного,

Outcome: partial