Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-04 00:00:00

09.06.2017 р. позивач звернувся до суду з позовом про витребування майна з чужого незаконного володіння, а саме витребувати у відповідачки [PERSON] на користь позивача [PERSON] земельну ділянку № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015 загальною площею 0,0504 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007 загальною площею 0,0497 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є законним власником вказаних земельних ділянок згідно державного акту про право приватної власності на землю ІІ - КВ № 146163 від 20.12.2001 р. (земельна ділянка № [NUMBER] ) (а.с. № 6) та договору купівлі-продажу від 22.05.2006 р. № 1812 та державного акту про право власності на земельну ділянку від 19.06.2006 р. серія КВ № 142298 (земельна ділянка № [NUMBER] ) (а.с. № 7). В подальшому позивачу стало відомо, що вказані земельні ділянки були продані без його відома та згоди. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2016 р. (справа № 753/6139/16-ц) позов [PERSON] задоволено, договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015 загальною площею 0,0504 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] , укладений 3.02.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] та договір купівлі-продажу земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007 загальною площею 0,0497 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] , укладений 3.02.2016 р. між [PERSON] та [PERSON] - визнано недійсними (а.с. № 8). В зв`язку з чим, на підставі ст. 41 Конституції України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97-ВР, ст. ст. 317, 319, 387, 388 ЦК України просив суд витребувати майно з чужого незаконного володіння, а саме у кінцевого володільця майна - відповідачки [PERSON] . Вказана справа № 753/10610/17 була передана судді Даниленко В. В. на підставі протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 1.03.2018 р. (а. с. № 80). Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 5.03.2018 р. суддею Даниленко В. В. прийнято справу № 753/10610/17 до свого провадження у загальному порядку та призначено підготовче засідання з повідомленням сторін на 10.07.2018 р. о 11-00 (а.с. № 81). Позивач та його представник в ході судового розгляду підтримали позовні вимоги і обґрунтування позову в повному обсязі, просили його задовольнити, посилаючись на незаконність вибуття вказаного майна з володіння позивача без його відома та згоди. У судовому засіданні 10.07.2018 р. представник позивача [PERSON] заявив клопотання про долучення до матеріалів справи нових доказів, які відповідачу не направлялися. Згідно ч. 2, 8, 9 ст. 83 ЦПК України позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Копії доказів (крім речових доказів), що подаються до суду, заздалегідь надсилаються або надаються особою, яка їх подає, іншим учасникам справи. Суд не бере до уваги відповідні докази у разі відсутності підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи, крім випадку, якщо такі докази є у відповідного учасника справи або обсяг доказів є надмірним, або вони подані до суду в електронній формі, або є публічно доступними. В зв`язку з тим, що копії поданих доказів ні відповідачу, ні його представнику не направлялися, суд ухвалив відмовити представнику позивача у задоволенні вказаного клопотання. 20.02.2019 р. позивач повторно звернувся до суду з клопотанням про залучення доказів - фотокопій документів з кримінального провадження, які належним чином не завірені. За приписами ч. 2, 4, 5 ст. 95 ЦПК України письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього. Копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Крім того, належність засвідчення копій передбачена Національним стандартом України Державної уніфікованої системи документації "Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлювання документів ДСТУ 4163-2003", затвердженого наказом Держспоживстандарту України від 07 квітня 2003 року №55, а саме, що цей стандарт поширюється на організаційно-розпорядчі документи: постанови, розпорядження, накази, положення, рішення, протоколи, акти, листи тощо, створювані в результаті діяльності: органів державної влади України, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій та їх об`єднань усіх форм власності. Цей стандарт установлює: склад реквізитів документів; вимоги до змісту і розташування реквізитів документів; вимоги до бланків та оформлювання документів; вимоги до документів, що їх виготовляють за допомогою друкувальних засобів. Згідно з п. 5.27 вказаної системи передбачено, що відмітку про засвідчення копії документа складають зі слів "Згідно з оригіналом", назви посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію, її ініціалів та прізвища, дати засвідчення копії. Всупереч вищевказаним законодавчим нормам всі надані позивачем копії письмових доказів (для суду та відповідача) не засвідчені належним чином, тобто зазначено напис «Копія вірна» замість «Згідно оригіналу». Оскільки подаються фотокопії документів з кримінального провадження позивачем також не зазначено про наявність у нього або іншої особи оригіналів поданих ним письмових доказів. Згідно ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Вказана правова позиція відповідає судовій практиці (Справа № 756/16152/18, ухвала Оболонського райсуду м. Києва від 11.12.2018 р.) Згідно ч.1-8 ст. 83 ЦПК України, позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. Вказане клопотання не містило обгрунтування неможливості подання доказів у встановлений законом строк та прохання до суду щодо встановлення додаткового строку для подання доказів. Відповідно ч. 4 ст. 183 ЦПК України суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду. В зв`язку з чим, у судовому засіданні 27.09.2019 р. судом ухвало рішення про відмову позивачу у задоволенні вказаного клопотання та повернуто позивачу. Також позивачем повторно було заявлене вказане клопотання про долучення доказів, яке також було повернуто судом позивачу з аналогічних підстав. Представник відповідача заперечував проти задоволення позову, зазначаючи, що відповідачка [PERSON] правомірно придбала вказані земельні ділянки у гром. [PERSON] на підставі договорів купівлі-продажу від 3.12.2016 р., посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В. (реєстраційний № 2575 та № 2576) (інформаційні довідка на а.с. № 12-15). Зазначив, що згідно рішення Апеляційного суду м. Києва від 12.10.2017 р. рішення Дарницького районного суду м. Києва від 14.12.2016 р. (справа № 753/6139/16-ц) скасоване, ухвалено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсними договорів купівлі-продажу земельних ділянок - відмовлено (а.с. № 69). Вказаним рішенням апеляційної інстанції встановлено, що висновок районного суду про задоволення позову фактично грунтується на порівнянні районним судом оригіналу паспорту позивача із фотокопіями паспорту, які додані до нотаріальної справи посвідчення оспорюваних позивачем правочинів, тобто не грунтується на належних і допустимих доказах, оскільки суд не вправі перебирати на себе функції експерта. При цьому, позивач та його представник не заявили в суді клопотання про призначення судової почеркознавчої та(або) технічної експертизи документів, не надали і висновки відповідних досліджень. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.» Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що позивачем було отримано у власність земельну ділянку № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015 загальною площею 0,0504 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] згідно державного акту про право приватної власності на землю ІІ - КВ № 146163 від 20.12.2001 р., а також земельну ділянку № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007 загальною площею 0,0497 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] згідно державного акту про право власності на земельну ділянку від 19.06.2006 р. серія КВ № 142298. Позивач обгрунтовує свій позов посиланням на ст. ст. 387, 388 ЦК України, згідно яких, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Як зазначається у п. 16 Узагальнення судової практики Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 25.09.2015 р. «Про практику застосування cудами законодавства, що регулює право приватної власності на житловий будинок» у процесі розгляду спорів про витребування житлового будинку (так само і земельної ділянки) із чужого незаконного володіння судам необхідно вирішувати питання, пов`язані з розмежуванням добросовісного та недобросовісного набувача з урахуванням положень статей 330, 388, 390 ЦК, ППВСУ від 06.11.2009 № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" та ППВССУ від 07.02.2014 № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав". Згідно п. 26 постанови ПЛЕНУМУ ВИЩОГО СПЕЦІАЛІЗОВАНОГО СУДУ УКРАЇНИ З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Тобто предявляючи вказаний позов, позивач повинен довести факт вибуття спірних земельних ділянок зі своєї власності поза своєї волі, оскільки відповідачкою було придбано вказане майно за відплатним договором купівлі-продажу. У судовому засіданні позивач стверджував, що вказані земельні ділянки вибули з його власності поза його волею, оскільки договорів купівлі-продажу від 3.02.2016 р. земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015 загальною площею 0,0504 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007 загальною площею 0,0497 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] - він не підписував, тобто підпис на договорі йому не належить. Але будь-яких нележних та допустимх доказів вказаному факту та факту вибуття вказаних земельних ділянок поза волею позивача до суду позивачем надано не було. Згідно ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Більш того, в зв`язку з придбанням майна - спірних земельних ділянок за відплатними договорами купівлі-продажу від 3.12.2016 р., у гром. [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л. В. (реєстраційний № 2575 та № 2576) та того, що відповідачка не знала та повинна була знати про вибуття майна з власності позивача поза його волею, відповідних доказів суду не надано, суд вважає, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0015 загальною площею 0,0504 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] , та земельної ділянки № [NUMBER] за кадастровим номером 8000000000:90:526:0007 загальною площею 0,0497 Га для ведення підсобного сільського господарства, за адресою: [ADDRESS] . Суд вважає, що стороною відповідача в ході розгляду справи доведено те, що відповідачка [PERSON] , в розумінні ч. 5 ст. 12 ЦК України, є добросовісним набувачем спірних земельних ділянок, оскільки, доказів її обізнаності про те, що вона купує майно не у власника, матеріали справи не містять. Вказана правова позиція відповідає правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, що викладена у п. 145 постанови від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, провадження № 14-208 цс 18, можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). З огляду на встановлені судом обставини, недоведеність з боку позивача факту вибуття вказаних земельних ділянок з власності поза його волею та встановлення того, що відповідачка [PERSON] є добросовісним набувачем спірного майна, судом не встановлено законних та достатніх підстав для витребування майна в порядку ст. 388 ЦК України, та, зважаючи на встановлені законом принципи справедливості та об`єктивності під час ухвалення рішення в цілому, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed