Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду із вказаним позовом посилаючись на те, що 15.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов вище зазначеного договору, відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.06.2017 року виникла заборгованість в сумі 87858,86 грн. Тому, позивач просив стягнути на свою користь з відповідача зазначену суму заборгованості та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з'явився, надав клопотання про слухання справи у його відсутність, просив задовольнити позов, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав суду численні заперечення проти позову. Обґрунтовуючи останні, посилався на ту обставину, що банком пропущено строк позовної давності, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, 31.01.2013 року здійснився останній платіж в розмірі - 100,00 грн., що також відображається в розрахунку заборгованості в графі «сума погашення за наданим кредитом». Враховуючи зазначене, просив відмовити в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» в повному обсязі, застосувавши строк позовної давності та розглянути справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив що позовні вимоги не підлягають задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст.10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як вбачається із матеріалів справи, 15.08.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № б/н, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 4000,00 грн. у виді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. В порушення умов вище зазначеного договору, відповідач взяті на себе зобов'язання належним чином не виконав, у зв'язку з чим станом на 30.06.2017 року виникла заборгованість в сумі 87858,86 грн., яка складається з наступного: -3354,68 грн. - заборгованість за кредитом; -75116,67 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; -4727,56 грн. - заборгованість за пенею та комісією; -500,00 грн. - штраф (фіксована частина); -4159,95 грн. - штраф (процентна складова). Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у разі, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У відповідності до ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ст.610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив зобов'язання, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. За умовами договору, відповідач зобов'язувався погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених договором. Таким чином, судом встановлено неналежне виконання відповідачем взятих на себе зобов'язань відповідно до умов укладеного договору, що спричинило порушення умов договору. Проте, відповідач, відповідно до вимог ч. 3 ст. 267 ЦК України, подав клопотання про застосування строку позовної давності, посилаючись на ту обставину, що позивачем пропущено такий строк, оскільки, як вбачається з розрахунку заборгованості, 31.01.2013 року здійснився останній платіж в розмірі - 100,00 грн. Тому, оскільки інші платежі не здійснювались, а трирічний строк позовної давності минув - підстав задовольняти позовні вимоги немає. Представник позивача, надаючи пояснення з приводу заявленого заперечення звертав увагу на ту обставину, що умовами Правил користування карткою, строк дії картки відповідача до 09.2015 року. Тому, строк позовної давності позивачем не пропущено. Крім того, п.1.7.31 Умов договору, строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Даючи оцінку наданих сторонами доказів, суд вважає, що посилання відповідача про наявність в розрахунку заборгованості останнього платежу, датованого 31.01.2013 року, не відповідає дійсності, оскільки як вбачається із розрахунку заборгованості за договором, останній платіж відповідачем здійснено 13.06.2014 року у сумі 22,44 грн. Доказів, які б спростовували здійснення відповідачем вказаного платежу не надано. Тому, датою останнього платежу, суд вважає дату 13.06.2014 року. Щодо задоволення клопотання про застосування строку позовної давності суд виходив з наступного. Формою кредитного договору між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON] є укладення Договору за принципом укладання між Банком і клієнтом договору приєднання. Підписанням заяви позичальник приєднується до запропонованих банком Умов та Тарифів та підтверджував що підписавши заяву, ознайомився та згодний з умовами та правилами надання банківських послуг, в тому числі з умовами та правилами обслуговування по платіжним карткам. Таким чином, укладений договір регулюється правилами, встановленими Умовами та Тарифами, які діяли на час укладення договору, тобто станом на 15.08.2011 року. Конституцією України встановлений принцип незворотності дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, а тому всі рішення банку у будь-якій формі (постанова, рішення, інформаційний лист) щодо зміни умов договору в односторонньому порядку після 10 січня 2009 року є неправомірними (рішення Конституційного суду України від 9 лютого 1999 року №1-рп/99 «У справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення ч.1 ст. 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів)». Згідно зі статтею 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Окрім цього, частиною першою статті 259 ЦК України передбачено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. У своїх пояснення, позивач зазначав, що п.1.7.31 Умов договору, строк позовної давності за кредитним договором, щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки був збільшений до 50 років. Тобто, позивач зазначив про внесення до договору змін, при цьому підтверджень наявної згоди відповідача на вказані зміни, які б були оформлені у формі первісного договору (тобто письмовій формі), суду не надав. Таким чином, позивачем не надано належних і допустимих доказів, які свідчили б про те, що при підписанні сторонами кредитного договору діяли Умови надання кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, а тому вважати, що Умови, надані позивачем, є складовою частиною укладеного між сторонами договору, правових підстав у суду немає. Вказана правова позиція, викладена у постанові ВС України у справі № 6-240цс14 від 11.02.2015 року передбачає обов'язкову наявність підписів сторін вУмовах надання споживчого кредиту в редакції, що передбачає збільшення строку позовної давності, інакше, у разі відсутності таких підписів, вказані Умови не є складовою частиною укладеного між сторонами договору. Щодо відсутності спливу позовної давності через закінчення строку дії картки саме 09.2015 року, суд звертає увагу позивача, що Верховний Суд України у постанові від 06.11.2013 року у справі № 6-116цс13 зазначив, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України) За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). У зобов'язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Разом з тим, позивачем зазначено про перевипуск картки відповідачу із наданням нової, однак доказів отримання відповідачем вказаної картки суду не надано. Таким чином, судом встановлено, що останній платіж відповідача датований 13.06.2014 року, датою подачі позовної заяви є 27.07.2017 року, що є датою подачі позовної заяви після спливу трирічного строку з дня виникнення у позивача права звернення до суду із позовом, сплив якого почався 25.07.2014 року. Тому, враховуючи те, що відповідач заявив про застосування позовної давності, а позивач не зазначив поважні причини пропуску строку давності і не надав суду доказів, що підтверджують поважність причини пропуску, суд вважає можливим застосувати строк позовної давності та відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed