Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-20 00:00:00

Позивач [PERSON] в серпні 2018 року звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом. Позовні вимоги мотивовані тим, що [PERSON] являється власницею квартири за номером [ADDRESS] на підставі власності. У належній позивачу квартирі зареєстрований, але не проживає колишній чоловік [PERSON] . З останнім позивач розлучена 18.12.1996 року. Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 30.05.2018 року визначено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з грудня 1995 року. [PERSON] понад 20 років не проживає у зазначеній квартирі, питаннями квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. В квартирі з 1995 року не з`являвся. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні. У зв`язку з вищенаведеним позивач звернулася до суду та просила визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом - квартирою за номером [ADDRESS] ; зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ; стягнути судові витрати. Заочним рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2018 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задоволено частково. Визнано [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житлом - квартирою за номером [ADDRESS] . В іншій частині позову відмовлено. Вирішено питання судових витрат. Ухвалою суду від 11.01.2019 року прийнято до свого провадження заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2018 року по цивільній справі № 127/19603/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом, призначено розгляд заяви. Ухвалою суду від 19.02.2019 року заяву [PERSON] про перегляд заочного рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2018 року по цивільній справі № 127/19603/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом задоволено повністю. Заочне рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 04.10.2018 року по цивільній справі № 127/19603/18 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом скасовано та призначено справу до розгляду. Розгляд справи вирішено проводити в спрощеному позовному провадженні з викликом осіб. 17.04.2019 року представник відповідача [PERSON]. звернулася до суду з клопотанням про заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та просила постановити ухвалу, якою розгляд справи провести за правилами загального позовного провадження та замінити засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням. Ухвалою суду від 17.04.2019 року змінено порядок розгляду справи шляхом заміни спрощеного позовного провадження з викликом осіб на розгляд справи за правилами загального позовного провадження. 12.06.2019 року відповідачем [PERSON] було подано зустрічний позов до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням квартири. Позов мотивний тим, що під час шлюбу [PERSON] та [PERSON] отримали на сім`ю з трьох чоловік: [PERSON] , сина - [PERSON] , [PERSON] 2-х кімнатну кооперативну квартиру за [ADDRESS] . Відповідно до інвентарної справи за № 63138 квартира зареєстрована за Житлово-будівельним кооперативом № 47/УЖБК-2/ на підставі рішення виконкому Вінницької міськради за № 594 від 14.11.1985 року. Спірна квартира є не особистою власністю [PERSON] , а є - кооперативною, яку сторони по справі придбали ще в 1976 році за спільні кошти під час спільного проживання для сім`ї, що підтверджується, зокрема, і особистим рахунком. Отже, [PERSON] має право власності на 1/2 частку паю, пайових внесків і права власності на частину житлової площі в квартирі, а це одна кімната. [PERSON] не є членом сім`ї [PERSON] , як остання зазначила в своєму позові, а є співвласником в цій квартирі, тому не має законних підстав для визнання [PERSON] - власника - таким, що втратив право на користування належною йому на праві власності квартирою. Наразі, спірна квартира має дві ізольовані житлові кімнати, коридор, кухню, комору, ванну, туалет, житлова площа якої складає 32, 90 м.кв., загальною площею 48,40 м.кв. [PERSON] вважає, що виділення в окреме користування кожному із сторін житлової кімнати є доцільним і саме є тим способом врегулювання щодо користування спірною квартирою, а інші підсобні приміщення квартирі залишити в спільному користуванні. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 12.06.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування приміщенням квартири, первісний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житлом об`єднати в одне провадження. Позивач за первісним позовом/відповідач за зустрічним позовом [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовольнити. Заперечували щодо задоволення зустрічних позовних вимог. Представник відповідача за первісним позовом/позивача за зустрічним позовом [PERSON] [PERSON] первісний позов не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог. Просила задовольнити зустрічний позов. В судовому засіданні в якості свідків було допитано [PERSON] , [PERSON] , які повідомили суду, що [PERSON] в квартирі за номером [ADDRESS] не проживає понад 20 років, особистих речей там не тримає, за комунальні послуги не сплачує, і взагалі не цікавиться квартирою. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступних висновків. Як було встановлено судом, що [PERSON] являється власницею квартири за номером [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. У належній позивачу квартирі крім позивача зареєстровані: [PERSON] - чоловік та [PERSON] - син. Відповідач [PERSON] та позивач [PERSON] 18.12.1996 року розлучилися, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 18.12.1996 року, запис № 962. Відповідно до акту про тимчасову відсутність особи, зареєстрованої в житловому приміщенні від 30.05.2018 року визначено, що [PERSON] зареєстрований, але не проживає за даною адресою з грудня 1995 року. [PERSON] понад 20 років не проживає у зазначеній квартирі, питаннями квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. В квартирі з 1995 року не з`являвся. Особисті речі відповідача у квартирі відсутні. Згідно ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю; право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Разом з тим, виселення є категорією житлового законодавства, тому при розгляді цивільних справ за позовом про усунення перешкод у користуванні власністю шляхом виселення предметом доказування є втрата права на житло, або взагалі його відсутність, або інші передбачені ЖК УРСР підстави для позбавлення права на житло. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадянин, який має у приватній власності будинок (квартиру), має право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд та має право звернутися в суд про виселення. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 71 ЖК УРСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Згідно із ст. 72 ЖК УРСР суд визнає особу такою, що втратила право користування житловим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені терміни. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Оскільки відповідач [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , не проживає більше одного року, суд приходить до переконливого висновку, що вимоги позовної заяви про визнання [PERSON] таким, що втратив право на користування житлом підлягають задоволенню. Щодо задоволення позову в частині зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання, суд вважає, що цій частині позову позивачам слід відмовити з наступних підстав. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житлом, що набуло законної сили, є підставою для його виконання, шляхом зняття з реєстрації такої особи і не потребує додаткового судового захисту, тому позов в частині зняття з реєстраційного обліку відповідача [PERSON] у вищезазначеному помешканні, задоволенню не підлягає. Крім того, як вбачається з матеріалів справи, відповідач на даний час знятий з реєстрації за рішенням суду від 04.10.2018 року. Щодо зустрічного позову, суд зазначає наступне. Ст. 22 Кодексу про шлюб та сімю України, який втратив чинність з 01.01.2004 року, було передбачено, що майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Згідно ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За правилами ст. 63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є обєктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України (ст. 68 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Однак, як вбачається з матеріалів справи, та не заперечується сторонами, ні [PERSON] , ні [PERSON] до суду із поділом майна не звертались. Як встановлено судом, сторони розлучились ще в 1996 році, [PERSON] понад 20 років не проживає у спірній квартирі, питаннями квартири не цікавиться, комунальні платежі не сплачує. В квартирі з 1995 року не з`являвся. Особисті речі у квартирі відсутні. В судовому засіданні було оглянуто та досліджено матеріали інвентаризаційної справи № 63138 на об`єкт нерухомого майна, розташований в [ADDRESS] . Так, з листа КП «ВМБТІ» вбачається, що станом на 29.12.2012 року будинок [ADDRESS] зареєстровано за житлово-будівельним кооперативом № 47 «УЖБК-2» на підставі рішення виконкому ВМР № 594 від 14.11.1985 року. Реєстрація права власності станом на 29.12.2012 року в КП «ВМБТІ» не проводилась. Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 18.07.2018 року [PERSON] було зареєстровано право власності на квартиру за номером [ADDRESS] 16.07.2018 року. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Твердження [PERSON] про те, що він є співвласником спірної квартири є хибним, оскільки в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази на підтвердження даного факту. Також суду не надано жодних доказів з приводу спільного набуття у шлюбі квартири за номером [ADDRESS] . Враховуючи вище викладене, суд приходить до переконливого висновку, що в задоволенні зустрічного позову слід відмовити повністю. При подачі позову до суду [PERSON] було сплачено судовий збір в розмірі 704,80 грн. А тому, суд вважає, що в звязку із частковим задоволенням позову слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в розмірі 352,40 грн. Оскільки у задоволенні зустрічного позову [PERSON] відмовлено повністю, судові витрати слід залишити за останнім. На підставі викладеного,

Outcome: partial