Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з цивільним позовом до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, третіх осіб Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області, Агроторгового селянського товариства з обмеженою відповідальністю «Солонківське», в якому просить визнати за ним право на земельну частку (пай) на території Солонківської сільської ради (в землях колишнього колгоспу «Солонківський»), в розмірі земельної частки (паю) члена колишнього колгоспу «Солонківський», який був розташований на території Солонківської сільської ради, який був розташований на території Солонківської сільської ради. Свої вимоги мотивує тим, що з 25.08.1977 року по 10.08.1996 року, позивач працював викладачем Ладижинського радгоспу-технікуму. З даної посади позивач звільнився у зв'язку із перенесенням із зони посиленого радіоекологічного контролю, згідно ЗУ « Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Відповідно до направлення від 11.03.1992 року позивача разом із сім'єю було направлено в розпорядження Львівського облвиконкому. З часу переселення позивач проживає із сім'єю в с. Солонка, Пустомитівського району. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часок (паїв)», позивач має право на земельну частку (пай) в розмірі земельної частки (паю) члена колишнього колгоспу «Солонківський» правонаступником якого є АСТзОВ «Солонківське». Постановою Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2011 року позивачу було відмолено в задоволенні позовних вимог. Ухвалою Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2015 року, постанову Львівського окружного адміністративного суду від 13.07.2011 року залишено без змін. Даною ухвалою суду встановлено, що Ладижинський радгосп- технікум був сільськогосподарським підприємством. Відповідно до ст. 61 ЦПК України, дана обставина не підлягає доказуванню. Позивачу було відмовлено у задоволенні позовних вимог з тих мотивів, що позивач не доказав, що був членом даного сільськогосподарського підприємства і йому роз'яснено судом, що він може подати цивільний позов про визнання за ним права на земельну частку (пай) в порядку цивільного судочинства. Оскільки для виникнення права на земельну частку(пай) необхідно встановити, що позивач був членом сільськогосподарського підприємства на момент переселення, оскільки той факт, що Ладижинський радгосп-технікум є сільськогосподарським підприємством, не підлягає доказуванню, то доказуванню підлягає лише позивача членство в даному підприємстві. Згідно трудової книжки позивача, з [INFO] по 10.08.1996 року, позивач працював на підставі трудового договору викладачем Ладижинського радгоспу-технікуму і звільнився у зв'язку із самостійним переселенням із зони посиленого радіологічного контролю, згідно ЗУ „Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи. З 1991 року діяльність Ладижинського радгоспу-технікуму регламентувалася ЗУ „Про підприємства в Україні", який був чинним на момент звільнення позивача. Станом на 1996 рік коли позивач самостійно переселявся із радіоактивно забрудненої території, Ладижинський радгосп-технікум був державним підприємством, яке здійснювало підготовку спеціалістів для сільського господарства та здійснювало товарне сільськогосподарське виробництво, тобто, був державним сільськогосподарським підприємством. Як вбачається з архівної довідки Ладижинської міської ради, щодо розпаювання КСП „Ладижинське", дане підприємство з 1987 - 1997 роки було радгоспом-технікумом „Ладижинський", з 1997-1998 роки - державне сільськогосподарське підприємство „Ладижинське", з 1998-2000 рік - КСП .Ладижинське", з 2000 - 2008 pік - аграрний кооператив приватних пайовиків „Ладижинський". Таким чином, члени трудового колективу радгоспу-технікуму „Ладижинський" в ході його приватизації за рішенням загальних зборів трудового колективу автоматично стали членами створеного на його основі колективного сільськогосподарського підприємства, оскільки отримали відповідну частку в його майні. Отже, станом на 1996 рік позивач був учасником державного сільськогосподарського підприємства - Ладижинського радгоспу-технікуму, як член трудового колективу цього підприємства на підставі трудового договору, що підтверджується. В судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, однак з'явився його представник [PERSON] який позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити з підстав викладених в позовній заяві. В судове засідання з'явилася представник відповідача Пустомитівської РДА Львівської області [PERSON], щодо задоволення позовних вимог заперечила, просила у задоволенні таких відмовити з підстав викладених в письмових запереченнях. В судове засідання представник третьої особи Солонківської сільської ради Пустомитівського району Львівської області не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений. В судове засідання представник третьої особи Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю не з'явився, не повідомив суд про причини своєї неявки, хоча про час та місце судового розгляду справи був належним чином повідомлений. Заслухавши пояснення представників, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Згідно з вимогами ст.ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування в цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] в період з 25.08.1977 року до 10.08.1996 року працював на посаді викладача спеціальних дисциплін у Ладижинському технікумі механізації сільського господарства (який згідно з постановою Ради Міністрів УРСР від 02.03.1987 року № 58 і Наказу Держагропрому УРСР від 13.03.1987 року № 84 був перетворений у Ладижинський радгосп-технікум), що підтверджується записами в його трудовій книжці, та проживав в м. Ладижині, Вінницької області. 11.03.1992 року Виконавчий комітет Вінницької обласної ради народних депутатів видав позивачу направлення № 5, адресоване Львівському облвиконкому, яким направив для працевлаштування та забезпечення житлом [PERSON] та членів її сім'ї чоловіка [PERSON] та дітей [PERSON], [PERSON], які переселяються з міста Ладижин у зв'язку з радіоактивним забрудненням цього населеного пункту внаслідок аварії на Чорнобильській АЕС. Також в направленні зазначено, що вказані громадяни мають право на пільги, передбачені ст. ст. 2, 32 Закону України «Про статус та соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» Також вищевказані обставини встановленні, рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2015 року, по адміністративній справі за позовом [PERSON] до Пустомитівської районної державної адміністрації Львівської області, треті особи Солонківська сільська рада Пустомитівського району Львівської області, Агроторгове селянське товариство з обмеженою відповідальністю про зобов'язання вчинити дії. Також вищевказаним рішенням встановлено, що Ладижинський радгосп-технікум був сільськогосподарським підприємством. Однак позивачем, крім трудової книжки, будь-яких інших доказів членства у Ладижинському радгоспі-технікумі, зокрема, відомості з документації радгоспу-технікуму, наявних в архівних установах, чи виданої обласною державною адміністрацією за місцем самостійного переселення довідки про членство в колективному або іншому сільськогосподарському підприємстві, яке знаходилося на території, що зазнала радіоактивного забруднення, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 13.12.2001 року № 1651 «Деякі питання реалізації громадянами, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи, права на отримання земельної частки (паю)», суду не надав. Згідно п. п. 6 листа ВСУ від 29.10.2008 року № 19-3767/0/8-08 щодо розгляду земельних спорів, при розгляді справ про визнання права на земельну частку (пай) судам необхідно, зокрема, досліджувати статут підприємства, оскільки відповідно до ст. 4 Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство» підприємство діє на основі статуту, в якому вказується порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, принципи формування спільної власності та права членів щодо неї. При цьому слід мати на увазі, що трудова книжка свідчить не про членство в колективному сільськогосподарському підприємстві, сільськогосподарському кооперативі чи сільськогосподарському акціонерному товаристві, а про наявність трудових відносин з ними. Також рішенням Львівського апеляційного адміністративного суду від 26.05.2015 року, встановлено що Статут Ладижинського радгоспу-технікуму не містись положень про порядок вступу до підприємства і припинення членства в ньому, а трудова книжка не є достатнім доказом членства в сільськогосподарському підприємстві, а лише доказом наявності трудових відносин з ним. Відповідно до ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» право на земельну частку (пай) мають: громадяни України, евакуйовані із зони відчуження, відселені із зони безумовного (обов'язкового) або зони гарантованого добровільного відселення, а також громадяни України, що самостійно переселилися з територій, які зазнали радіоактивного забруднення, і які на момент евакуації, відселення або самостійного переселення були членами колективних або інших сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які проживають у сільській місцевості. Позивачем не представлено суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач був членом сільськогосподарського підприємства, а трудова книжка не є достатнім доказом членства в сільськогосподарському підприємстві, а лише доказом наявності трудових відносин з ним. Так враховуючи вищенаведене, у задоволенні позовних вимог слід відмовити за недоведеністю.

Outcome: dismissed