Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-03 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області у якому просила суд визнати за нею право власності на земельну частку (пай), розміром 2.1 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї ділянки в натурі із земель колишнього ВАТ «Преображенський», що належала померлому [INFO] [PERSON] . В ході розгляду справи ухвалою суду від 04 лютого 2020 року до участі у справі в якості третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору залучено [PERSON] , який звернувся з позовом до Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області про визнання права власності на Ѕ частину земельної частки(паю), що є об`єктом даного позову. В своїх обґрунтуваннях щодо заявлених позовних вимог, [PERSON] та [PERSON] вказують, що 01 травня 1993 року [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] та внаслідок реєстрації шлюбу змінила своє прізвище на [PERSON] . Від шлюбу у [PERSON] та [PERSON] [INFO] народився син [PERSON] . [INFO] помер чоловік [PERSON] та відповідно батько [PERSON] внаслідок його смерті відкрилася спадщина. Позивач та [PERSON] , будучи спадкоємцями першої серги за законом у встановлений строк звернулися до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини та отримали відповідні свідоцтва про право на спадщину за законом. У свою чергу за життя померлий [PERSON] набув право на земельну частку (пай), розміром 2.1 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї ділянки в натурі із земель колишнього ВАТ «Преображенський» на території смт. Чаплинка Херсонської області на підставі відповідного сертифікату про право на земельну частку (пай). Як зазначає позивач у своєму позові, оскільки земельна ділянка була розташована на території Чаплинської селищної ради, а вона зі спадкодавцем фактично проживали в Чернігівській області, то спадщину у виді відповідної частки мала прийняти матір померлого [PERSON] , яка займалася питанням оформлення прав на вказану земельну частку. Однак як зазначає позивач та третя особа, після смерті [PERSON] у 2003 році на ім`я померлого було видано Державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого йому у власність було передано сформовану земельну ділянку, розміром 2.01 га на підставі розпорядження голови Чаплинської РДА від 21.01.2003 року. На даний час позивача та відповідача повідомили про те, що земельна ділянка, що залишилася після смерті [PERSON] ніким не успадкована та вони звернулися до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на відповідну земельну ділянку. Однак, у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно було видано після смерті спадкодавця, а сертифікат, який посвідчував право померлого на земельну частку (пай) відсутній, то позивачу було відмовлено у видачі відповідного свідоцтва. Вважаючи своє право порушеним, вона звернулася до суду за захистом свого права. З тих же підстав до суду звернувся інший спадкоємець першої черги із заявою про визнання за ним права власності на Ѕ частину земельної частки (паю) після смерті [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, не повідомивши суд про причини неявки. Представник позивача та третьої особи адвокат Сидоренко Н.О. в судове засідання не з`явилася, надавши заяву про розгляд справи за її відсутності. З урахуванням того, що до справи залучено третю особу, яка заявляє самостійні вимоги на предмет спору просила суд визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину земельної частки, що залишилася після смерті [PERSON] . Представник відповідача в судове засідання не з`явився, подав заяву про визнання вимог позивача та розгляд справи за відсутності представника Чаплинської селищної ради Чаплинського району Херсонської області. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, в зв`язку з неявкою сторін, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч.ч. 1, 4\~ст. 206 ЦПК України, позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві.\~У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. У зв`язку з викладеним, враховуючи визнання відповідачем позову, що не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Так відповідно до копії свідоцтва про укладення шлюбу, серії [NUMBER] від 01.05.1993 року, [PERSON] 01 травня 1993 року зареєстрував шлюб з [PERSON] . Внаслідок реєстрації шлюбу [PERSON] змінила своє прізвище на [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про народження [NUMBER] , [INFO] у [PERSON] та [PERSON] народився син [PERSON] . Відповідно до копії свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] , про що складено актовий запис про смерть №682 відділом реєстрації актів громадянського стану Шевченківського районного управління юстиції у м. Києві. Внаслідок смерті [PERSON] відкрилася спадщина. Відповідно до копії спадкової справи, витребуваної судом з нотаріального архіву Чернігівської області, після смерті [PERSON] за місцем відкриття спадщини із заявою про прийняття спадщини звернулися [PERSON] та [PERSON] .. За заявою спадкоємців першої черги за законом було заведено спадкову справу та 26.11.2002 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом, відповідно до якого спадкоємцями майна [PERSON] є в рівних частинах [PERSON] та [PERSON] . Спадкове майно на яке видано свідоцтво складалося зі страхової суми в розмірі 6500 грн. З копії свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] від 16.08.2013 вбачається, що [PERSON] 16 серпня 2013 року зареєструвала шлюб з [PERSON] та внаслідок реєстрації шлюбу змінила своє прізвище [PERSON] на [PERSON] . З довідки головного управління Держгеокадастру у Херсонській області від 06.08.2019 року вбачається, що померлому [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER] №0184453, виданого на підставі розпорядження Чаплинської РДА №306 від 10.06.1996 року належала земельна частка (пай), розміром 2.1 умовних кадастрових гектарів без визначення меж цієї ділянки в натурі із земель колишнього ВАТ «Преображенський» на території Чаплинської селищної ради Херсонської області. Вказане свідчить, що померлий [PERSON] на час своєї смерті у встановленому законом порядку набув право на відповідну земельну частку (пай), яка внаслідок його смерті ввійшла до складу спадщини та підлягає успадкуванню між спадкоємцями помолог відповідно до їхніх частко у спадковому майні. У свою чергу як вказує позивач, питання з приводу спадкування земельної частки (паю) нею не вирішувалося, оскільки її оформленням займалася матір померлого на підставі відповідної довіреності. У 2016 році [PERSON] було повідомлено, про те, що земельна ділянка, що залишилася після смерті [PERSON] ніким зі спадкоємців не успадкована та вона звернулася до нотаріальної контори за місцем заведення спадкової справи із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Відповідно до постанови нотаріуса Остерської районної державної нотаріальної контори від 01.09.2016 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, площею 2.0101 га, яка розташована на території Чаплинської селищної ради з тих підстав, що після смерті спадкодавця [PERSON] на підставі належного йому сертифікату було видано розпорядження голови Чаплинської РДА та видано Державний акт на право приватної власності на землю. При цьому видача розпорядження та відповідно видача на підставі вказаного розпорядження здійснено після смерті спадкодавця, тому останній на час смерті права на земельну ділянку не набув та вона відповідно до складу спадщини не ввійшла. У свою чергу отримати свідоцтво про право на земельну частку (пай) позивач також можливості не має, оскільки відповідний сертифікат було видано при виділенні земельної ділянки в натурі та оформленні Державного акту. Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13, 41, 55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі суб`єкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної ради Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, \~регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. \~ Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, роз`ясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та роз`яснень, \~Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття \~спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; \~відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до \~виконання обов`язку в натурі; компенсації \~моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. \~ Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб набув право власності на земельну частку (пай), відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ХС №0184453. Після його смерті із заявою про прийняття спадщини у встановлений законом строк до відповідної нотаріальної контори звернулися позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] та отримали свідоцтво про право на спадщину за законом в рівних частинах. Таким чимно до кола спадкоємців увійшли сторони спору - позивач як дружина спадкодавця, та третя особа з самостійними вимогами, як син спадкодавця, які є спадкоємцями першої черги за законом. Сторони спору прийняли спадщину шляхом подання нотаріусу відповідної заяви. Інші спадкоємці за матеріалами спадкової справи відсутні, тобто сторони є спадкоємцями за законом на майно спадкодавця у рівних частках. \~ \~ \~ \~При цьому судом визнається, що відповідно до підпункту 4.14 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій, нотаріус має перевіряти: факт смерті спадкодавця; час і місце відкриття спадщини; наявність підстав для закликання до спадкоємства, якщо має місце спадкування за законом; прийняття спадкоємцем спадщини у встановлений законом спосіб; склад спадкового майна, на яке видається свідоцтво про право на спадщину. Для підтвердження вказаних обставин від спадкоємців\~витребовуються\~документи, які підтверджують вказані факти. За положеннями ч. 1 статті 116 Земельного кодексу України та ч. 1 статті 126 Земельного кодексу України в редакції, яка діяла до 01 січня 2013 року, документом, що посвідчує право власності на земельну ділянку, є державний акт на право власності. Державний акт, виданий після смерті спадкодавця при зазначенні в ньому дати прийняття уповноваженим органом відповідного рішення про передачу у власність земельної ділянки за житія спадкодавця, свідчить про набуття спадкодавцем права власності на земельну ділянку. Як вбачається з долучених сторонами документі, зокрема архівного витягу додатку до розпорядження голови районної державної адміністрації від 21.01.2003 року №28, та копії Державного акту на право приватної власності на землю, серії IV-ХС №042668, відповідне розпорядження на підставі якого в подальшому було видано Державний акт було видано після смерті [PERSON] у 2003 році. Таким чином, сформована земельна ділянка, відповідно до Державного акту до складу спадщини не ввійшла та в даному випадку спадкуванню підлягає саме земельна частка (пай), яка належала померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) ХС №0184453 право на яку останній набув у встановленому порядку. При цьому судом визнається, що в позасудовому порядку вирішити питання оформлення спадщини на відповідну земельну частку (пай) сторони можливості не мають, оскільки оригінал сертифікату було повернуто до Чаплинської РДА та взамін видано Державний акт, який хоча посвідчує право померлого на нерухоме майно, однак виданий на підставі після смерті власника земельної ділянки, тому є нікчемним в силу Закону, а отже не створює жодних правових наслідків для спадкоємців [PERSON] . Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відтак, оскільки [PERSON] було видано сертифікат на земельну частку (пай), то і позивач [PERSON] та третя особа [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю. Визнання за сторонами права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб. На підставі викладеного,

Outcome: approved