Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-10 00:00:00

Позивач у листопаді 2016 року звернувся до суду з позовом Публічного акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк», Товариства з обмеженою відповідальністю «Естейт Селлінг», треті особи без самостійних вимог: [PERSON], [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним. Посилався на те, що 27.10.2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна, у відповідності до умов якого було відчужено квартиру [ADDRESS]. Зазначена квартира належала на праві спільної часткової власності позивачу та третій особі [PERSON] по ? частці у кожного. В подальшому, 12.02.2016 року спірна квартира ТОВ «Естейт Селлінг» була продана [PERSON] Вказував на те, що правочин від 27.10.2015 року було вчинено відповідачами в порушення умов Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року. Просив визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна від 27.10.2015 року, яке знаходиться в [ADDRESS], що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та підтвердив обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Пояснив суду, що заочним рішенням Першотравневого районного суду м.Чернівці від 29.12.2012 року банку було надано право на продаж предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 07.04.2008 року. Тому вважає, що оспорюваний правочин відповідає вимогам Закону. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ТОВ «Естейт Селлінг» у судове засідання не з'явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа [PERSON] у судовому засіданні позов підтримав. Просив позов задовольнити. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову. Просила відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін та третіх осіб, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про обгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 07.04.2008 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №CVХ0GA0000000113, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 26339,29 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 12,48% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 07.04.2008 року. (а.с.6-9). В якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки, згідно якого [PERSON] та [PERSON] надали в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру [ADDRESS]. Зазначені обставини встановлені рішенням суду від 29.11.2012 року, а тому на підставі ст.61 ЦПК України суд визнає їх такими, що не доказуються. Зазначена квартира перебувала у спільній часткові власності [PERSON] та [PERSON] по ? частці у кожного. Зазначена обставина підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 14.03.2008 року (а.с.134). В подальшому, заочним рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 29.11.2012 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № CVХ0GA0000000113 від 07.04.2008 року в розмірі 33814,65 доларів США звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 26,70 кв.м., яка розташована в [ADDRESS] шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені [PERSON], [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (а.с.124-126). На підставі вказаного судового рішення 27.10.2015 року між ПАТ КБ «Приватбанк», який діяв від імені [PERSON], [PERSON], та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого ПАТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру під [ADDRESS] покупець прийняв у власність нерухоме майно та зобов'язався сплатити продавцю кошти у сумі 280350 гривень (а.с.109). Як вбачається з поданої до суду заяви, позивач у якості підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає про те, що зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Розглядаючи наведені доводи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні правові засади звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави визначені Законом України «Про іпотеку». Зокрема, ст.33 Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Однак, 07 червня 2014 року набрав чинності Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Положеннями вказаного закону встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими їм кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (частина 1 Закону). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (частина 4). Суд вважає, що дія даного Закону поширюється на правовідносини, які склались між сторонами спору. Так, з матеріалів справи вбачається, що спірна квартира, надана в забезпечення кредиту в іноземній валюті, наданого на споживчі цілі, та використовувалася [PERSON] як місце його постійного проживання. Загальна площа квартири складає 26,70 кв.м і не перевищує передбачений законом розмір. Статтею 3 Закону України «Про мораторій» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Оскільки Закон № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмовив позові, а є правовою підставою, що тимчасово забороняє примусово відчужувати без згоди власника нерухоме житлове майно. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-1102цс15 від 23.09.2015 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обов'язковим для всіх судів України. З урахуванням наведеного, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу від 27.10.2015 року було вчинено всупереч вимогам Закону, а тому він не відповідає вимогам ст.203 ЦК України. Однак, при цьому суд зауважує, що у відповідності до ст.ст.3,15 ЦПК України особа має право звернутися до суду за захистом лише свого порушеного права. Проте, як було встановлено судом, позивач у справі [PERSON] на момент вчинення оспорюваного правочину був власником лише ? частки квартири [ADDRESS], а тому його право вчиненим правочином було порушено лише в частині продажу саме його частки. Інший співвласник майна та третя особа без самостійних вимог [PERSON] до суду з позовними вимогами про захист свого порушеного права не звертався. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є обгрунтованими підлягають частковому задоволенню.

Outcome: partial