Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

Представник позивача ПАТ КБ „Приват Банк" Сафір Ф.О. подав до Кельменецького районного суду позовну заяву у якій просить, стягнути солідарно з відповідачів на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованість у розмірі 3837,96 [Долар США], що за курсом 23,45 відповідно до службового розпорядження НБУ від 16.12.2015 року складає 90000 гривень 16 копійок, за кредитним договором № 221516-CRED від 11.04.2008 року. Стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. У якості підстав позову позивач зазначив, що відповідачі не виконують свої зобов'язання за кредитним договором та договором поруки. Відповідачка [PERSON] в судове засідання на виклик суду не з'явилася будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи. [PERSON] надіслала до суду письмові заперечення у яких просить застосувати строки позовної давності і відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідачка [PERSON] в судове засідання на виклик суду не з'явилася будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з'явився та подав до суду заяву у якій просить розглянути справу без його присутності, не заперечує проти прийняття заочного рішення. Враховуючи згоду представника позивача на заочний розгляд справи, суд визнав можливим провести заочний розгляд справи у відсутності відповідачів на підставі наявних в справі доказів. Судом буди досліджені наступні докази: копію заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2013 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ „Приват Банк" до ПАТ „Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, розрахунок заборгованості за договором №221516-CRED укладеного між ПриватБанком та клієнтом [PERSON] , станом на 16.12.2015 року, копію повідомлення ПАТ КБ „Приват Банк" [PERSON] та [PERSON] від 10.03.2015 року №30.1.0.0/2-694, копію реєстру поштових відправлень - рекомендованих листі №1236 від 18.03.2015 року, копію кредитного договору №221516-CRED від 11.04.2008 року укладеного між КБ „ПриватБанк" та [PERSON], копію договору поруки №30059 від 11.04.2008 року укладеного між [PERSON] та ЗАТ КБ „ПриватБанк", копію заочного рішення Кельменецького районного суду від 11 червня 2010 року по цивільній справі №2-350/10 за позовом ПАТ КБ „ПриватБанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено, 11 квітня 2008 року між ЗАТ комерційний банк „ПриватБанк" та відповідачкою [PERSON] був укладений кредитний договір №221516-CRED. В даний час найменування ЗАТ комерційний банк „ПриватБанк" змінено на ПАТ комерційний банк „ПриватБанк". Відповідно до укладеного між сторонами договору ЗАТ комерційний банк „ПриватБанк" надав [PERSON] кредит в сумі 4700 доларів США зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 17 % річних. Згідно п.4.3 договору, у випадку порушення позичальником будь - якого з обов'язків по поверненню кредиту і п.п 1.4, 2.2.3, 2.2.16,2.3.3, 2.4.1,4.11 договору, позичальник зобов'язалася сплачувати банку відсотки за користування кредитом в розмірі 48% річних розрахованих від суми залишку непогашеної заборгованості. Договір був укладений на строк з 11 квітня 2008 року до повного виконання сторонами зобов'язань за цим договором. Згідно до додатку №1 до кредитного договору позичальник була зобов'язана щомісячно у період сплати надавати банку грошові кошти у сумі 168 доларів США, для погашення заборгованості за кредитним договором. Вказана обставина стверджується копією кредитного договору та заочним рішенням Кельменецького районного суду від 11 червня 2010 року по цивільній справі №2-350/10. [PERSON] несвоєчасно вносила кошти у період сплати. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 16 грудня 2015 року складає: 3556,02 доларів США - заборгованість по кредиту, 10320,01 доларів США - заборгованість за процентами. Вказана обставина стверджується розрахунком заборгованості. 11 квітня 2008 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір поруки, згідно до якого [PERSON] надала поруку перед кредитором за виконання [PERSON] своїх обов'язків за кредитним договором від 11 квітня 2008 року. Згідно до даного договору [PERSON] та [PERSON] відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Таким чином, між сторонами склалися правовідносини з приводу укладення та виконання вимог кредитного договору та договору поруки. Згідно заочного рішення Кельменецького районного суду від 11 червня 2010 року по цивільній справі №2-350/10 за позовом ПАТ КБ „ПриватБанк" до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, позовні вимоги було задоволено частково. З відповідачів [PERSON] та [PERSON], стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" 34660 гривень 90 копійок в рахунок стягнення заборгованості за кредитним договором, 1983 гривні в рахунок штрафів за кредитним договором, 120 гривень в рахунок відшкодуванням витрат на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи та 366 гривень 44 копійки в рахунок відшкодування витрат понесених на сплату судового збору. Згідно заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 28 травня 2013 року по цивільній справі за позовом ПАТ КБ „ПриватБанк" до ПАТ „Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, позовні вимоги було задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ „ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором №221516-CRED від 11.04.2008 року у розмірі 67442 гривні 13 копійок. Стягнуто солідарно з ПАТ „Акцент-Банк" та [PERSON] 10000 гривень. Згідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Таким чином, відповідачі порушили право банку на своєчасне повернення кредиту та процентів. Згідно до ст. 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Статтею 554 ЦК передбачено, що у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Вказані обставини стверджуються дослідженими судом доказами. У справі немає будь-яких фактичних даних про те, що відповідачка [PERSON] своєчасно виконала своє грошове зобов'язання за вказаним вище договором і не порушувала умов договору, а відповідачка не надала відповідно до ст. 60 ЦПК України суду доказів, які б підтвердили ту обставину, що вона повернула позивачу борг за кредитним договором. Відповідно до ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Частиною 4 ст. 559 ЦК встановлено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов'язання не пред'явить вимогу до поручителя. Договором поруки, який укладений між позивачем та відповідачкою [PERSON], передбачено, що строк договору поруки визначений повним виконанням зобов'язань за кредитним договором. Умова договору поруки щодо припинення поруки повним виконанням зобов'язань за кредитним договором не відповідає правилам ст. 252 ЦК України, оскільки умова договору про дію поруки до повного виконання зобов'язань за кредитним договором не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Оскільки строк договору поруки не встановлено, а кредитор пред'явив вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання кредитного зобов'язання, і вимоги до поручителя в частині зобов'язань, що виникли на момент розгляду такого позову вже були задоволені, суд вважає, що у задоволенні позову про стягнення боргу з поручителя слід відмовити. Зокрема чинним законодавством не передбачено продовження строку дії договору поруки на невизначений термін у разі пред'явлення вимогу до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання кредитного зобов'язання. Відповідачка [PERSON] в порушення умов договору, які згідно ст. 629 Цивільного кодексу України є обов'язковим до виконання, в порушення ст. 525 Цивільного кодексу України односторонньо відмовилася від своїх зобов'язань за договором, порушила свої зобов'язання по поверненню кредиту та сплаті відсотків. Враховуючи викладене вище суд вважає, що позовну заяву публічного акціонерного товариства комерційний банк „ПриватБанк" слід задовольнити частково і з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача борг в сумі 3837,96 долара США, який складається із заборгованості по відсотках за період по 16.12.2015 року. Відповідно до статті 2 Закону України „Про банки і банківську діяльність" кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент; у статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці кредитні операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок встановлено Декретом Кабінету Міністрів України „Про систему валютного регулювання і валютного контролю" від 19 лютого 1993 року № 15-93, статтею 5 якого визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього Декрету. У зв'язку з наведеним вище слід дійти висновку про те, що не суперечить чинному законодавству України стягнення заборгованості за кредитним договором в іноземній валюті, якщо саме вона надавалась за договором і позивач просить стягнути суму у валюті. Разом зі стягненням заборгованості в іноземній валюті суд має право стягнути й проценти за кредитним договором в іноземній валюті, оскільки такий процент є не фінансовою санкцією, а платою за користування грошима. Відповідно до статті 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов'язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. 16 жовтня 2011 року вступив у силу Закон України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI „Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", згідно з яким частину першу статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" було доповнено абзацом третім, відповідно до якого надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється. Кредитний договір укладено сторонами 11 квітня 2008 року. На час укладення цього кредитного договору Закон України „Про захист прав споживачів" не передбачав заборони на надання споживчих кредитів в іноземній валюті. Разом з тим, суд вважає безпідставною вимогу позивача про одночасне зазначення суми , що стягується у валюті і у гривнях. Відповідно до ч.1 ст. 598 ЦК України зобов'язання перестає діяти в разі його припинення з підстав, передбачених договором або законом. Ці підстави зазначені в ст. ст. 599, 600, 601, 604- 609 ЦК України, які не передбачають підставою припинення зобов'язання ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, саме по собі ухвалення судом рішення про задоволення вимог кредитора, виконання якого не здійснено, не припиняє зобов'язальних правовідносин сторін договору й не звільняє боржника від відповідальності за невиконання ним грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК України. Договором укладеним між сторонами встановлений розмір процентів при порушенні позичальником обов'язків по погашенню кредиту в розмірі 48% річних від суми залишку непогашеної заборгованості. Суд вважає безпідставними клопотання відповідачки про застосування строків позовної давності. Згідно ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 259 позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно до п.6.8 укладеного між сторонами кредитного договору, строки позовної давності по вимогам щодо стягнення кредиту, відсотків за користування кредитом, встановлюються сторонами тривалістю п'ять років. Відповідно ст. 264 ЦК України позовна давність переривається у разі пред'явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. З квітня 2013 року, тобто з моменту пред'явлення позивачем позову відповідачки до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська , п'ятирічний строк позовної давності ще не пройшов. На підставі ст. ст.ст. 11, 16, 526, 530, 533, 1046, 1049, 1050, 1054 ЦК України 2003 року,

Outcome: partial