Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до відповідачів. Посилався на те, що 26.01.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладеного договір купівлі-продажу нерухомого майна №103, у відповідності до умов якого було відчужено квартиру №33, що по вул.Авангардній, 53 м.Чернівці. Вважає, що за зазначений договір було укладено з порушенням вимог Закону, виходячи з наступних підстав. Так, 16.05.2007 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №CVSNGK00000044, згідно умов якого банк зобовязався надати останньому кредит у розмірі 31280 доларів США. В якості забезпечення виконання зобовязань між сторонами 25.07.2007 року було укладено договір іпотеки та передано в іпотеку банку квартиру №33, що по вул.Авангардній, 53 м.Чернівці. Також зазначив, що рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.11.2013 року позов ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та звернуто стягнення на вказану вище квартиру. Зазначене рішення суду першої інстанції було частково змінено рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22.01.2014 року та доповнено рішення суду складовими частинами наявної заборгованості по кредитному договору, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176750 гривень. Вказував на те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу. Окрім того, 07.06.2014 року набрав чинності [PERSON] України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Дія зазначеного закону поширюється на спірну правовідносини, оскільки: кредит позивачем було отримано в іноземній валюті на споживчі потреби, передане в іпотеку майно є постійним місцем проживання позичальника. Тому вважає, що відповідач ПАТ КБ «Приватбанк» не мав права укладати оспорюваний правочин. Просив на підставі ст.203, ст.215 ЦК України визнати недійсним договір купівлі-продажу нерухомого майна №103 від 26.01.2016 року, яке знаходиться в м.Чернівці по вул. Авангардній, 53/33, що був укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» та був посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського нотаріального округу [PERSON] Представники позивача у судовому засіданні позов підтримали та підтвердили обставини, викладені в позовній заяві. Просили позов задовольнити. Представник відповідача ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у поданих до суду письмових запереченнях. Просив відмовити в задоволенні позову. Представник відповідача ТОВ «Естейт Селлінг» та третя особа приватний нотаріус [PERSON] у судове засідання не зявилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про причини неявки суд не повідомили. Суд, заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку про необгрунтованість позовних вимог [PERSON], виходячи з наступних підстав: Так, судом встановлено, що 16.05.2007 року між [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» було укладено кредитний договір №CVSNGK00000044, у відповідності до умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 31280 доларів США на придбання житла (а.с.6-8). В якості забезпечення виконання зобовязань за кредитним договором між сторонами було укладено договір іпотеки квартири, згідно якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру №33, загальною площею 36,10 кв.м., в тому числі житловою площею 18,70 кв.м., що розташована в м.Чернівці по вул.Авангардній, 53 (а.с.9-11). В подальшому, рішенням Першотравневого районного суду м. Чернівці від 25.11.2013 року позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» було задоволено та в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №CVSNGK00000044 від 16.05.2007 року в розмірі 40157,88 доларів звернуто стягнення на квартиру, загальною площею 36,10 кв.м., яка розташована в м.Чернівці по вул.Авангардній, 53/33 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ «Приватбанк» з укладенням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою покупцем та з можливістю здійснення всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу предмету іпотеки (а.с.46-48). Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 22.01.2014 року зазначене рішення суду першої інстанції було частково змінено та доповнено складовими частинами наявної заборгованості по кредитному договору, а також визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176750 гривень (а.с.49-51). На підставі вказаних судових рішень 26.01.2016 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «Естейт Селлінг» було укладено договір купівлі-продажу, у відповідності до якого ПАТ КБ «Приватбанк» передав у власність покупцю ТОВ «Естейт Селлінг» нерухоме майно, а саме: однокімнатну квартиру під № 33 у будинку №53 по вул. Авангардній в м.Чернівці, а покупець прийняв у власність нерухоме майно та зобовязався сплатити продавцю кошти у сумі 340200 гривень (а.с.4-5). Як вбачається з поданої до суду заяви, позивач у якості підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним зазначає про те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості та повідомлення іпотекодавця про намір укласти договір купівлі-продажу; зазначений договір суперечить вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Розглядаючи наведені доводи, суд приходить до наступних висновків. Так, згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України у п. п. 7, 8 постанови № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. За змістом положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Загальні правові засади звернення стягнення на предмет іпотеки та підстави визначені Законом України «Про іпотеку». Зокрема, ст.33 Закону визначено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Якщо рішення суду або договір про задоволення вимог іпотекодержателя (відповідне застереження в іпотечному договорі) передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, іпотекодержатель зобов'язаний за 30 днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані у встановленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти цей договір. У разі невиконання цієї умови іпотекодержатель несе відповідальність перед такими особами за відшкодування завданих збитків. Договір купівлі-продажу предмета іпотеки, укладений відповідно до цієї статті, є правовою підставою для реєстрації права власності покупця на нерухоме майно, що було предметом іпотеки (стаття 38 Закону). Як видно з дослідженої у судовому засіданні копії рішення суду апеляційної інстанції від 22.01.2014 року, у ньому було визначено початкову ціну предмету іпотеки для його подальшої реалізації в сумі 176750 гривень. Окрім того, представником відповідача було долучено до заперечень копію звіту про оцінку майна від 19.11.2015 року, яким визначено ринкову вартість квартири №33, що по вул.Авангардній, 53 м.Чернівці у розмірі 340200 гривень (а.с.54). З огляду на зазначене, суд відхиляє доводи позивача про те, що продаж квартири було вчинено без проведеної експертної оцінки її вартості. Згідно п. 2.7 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5, якщо рішенням суду або договором про задоволення вимог іпотеко держателя передбачено право іпотеко держателя на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцеві, посвідчення таких договорів здійснюється за загальними правилами посвідчення договорів відчуження. Для посвідчення такого договору іпотекодержатель зобов'язаний за тридцять днів до укладення договору купівлі-продажу письмово повідомити іпотекодавця та всіх осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, про свій намір укласти такий договір. Іпотекодержатель має документально підтвердити нотаріусу, що він повідомив осіб, які мають зареєстровані в установленому законом порядку права чи вимоги на предмет іпотеки, відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Як було встановлено судом, 11.03.2015 року іпотекодавцями було отримано повідомлення про те, що банк має намір укласти договір купівлі-продажу предмету іпотеки. Зазначена обставина підтверджується копіями поштових повідомлень, які наявні у матеріалах справи (а.с.52-53). Таким чином, вимоги ст.38 Закону та п.2.7 Інструкції були виконані іпотекодержателем. Щодо доводів з приводу не відповідності оспорюваного правочину вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає за необхідне зазначити таке. Так, 07 червня 2014 року набрав чинності [PERSON] України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Положеннями вказаного закону встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими їм кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується, як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку (частина 1 Закону). Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм (частина 4). Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). [PERSON] № 1304-VII не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то він не може бути мотивом для відмовив позові, а є правовою підставою, що не дає змоги органам і посадовим особам, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, вживати заходи, спрямовані на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Зазначена правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений в постанові №6-1356цс15 від 02.03.2016 року, який відповідно до ст.360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх судів України. Таким чином, положення Закону №1304-VII застосовуються у разі примусового виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки уповноваженими органами. За змістом ст.2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень покладається на державну виконавчу службу, яка входить до системи органів Міністерства юстиції України. Примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України "Про державну виконавчу службу". Однак, рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки від 25.11.2013 року було винесене до моменту набрання чинності Законом України від 03 червня 2014 року «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» та не виконувалось державними виконавцями у порядку примусового виконання. З огляду на вище вказане, суд приходить до висновку, що договір купівлі-продажу було вчинено відповідно до вимог діючого законодавства, його зміст відповідає вільному волевиявленню та внутрішній волі учасників правочину, та спрямований на реальне настання правових наслідків, а тому вважає, що відсутні передбачені ст.ст.203, 215 ЦК України підстави для визнання вказаного правочину недійсним. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими та задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed