Jurisdiction: civil
Date: 2016-08-29 00:00:00

У квітні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача публічного акціонерного товариства "Універсал Банк" (далі - ПАТ "Універсал Банк") про припинення правовідносин. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ПАТ "Універсал Банк" та [PERSON] укладено Генеральний договір про надання кредитних коштів від 18.04.2008 року, відповідно до умов якого банком надано позичальнику кредит у сумі 170000,00 доларів США на строк з 18.04.2008 року до 01.04.2028 року. Процентна ставка за користування кредитом становить 11,5% річних. Позивач вказав, що 20.01.2010 року Києво-Святошинським районним судом Київської області у справі №2-3282/09 було ухвалено рішення, яким задоволено позов та стягнуто зі [PERSON] на користь ПАТ "Універсал Банк" заборгованість за Генеральним договором про надання кредитних коштів у розмірі 180232,57 доларів США. [PERSON] у своєму позові також зазначив, що згадане рішення набрало законної сили 22.03.2010 року. Позивач вважав, що у зв'язку з достроковим стягненням заборгованості строк дії Генерального договору про надання кредитних коштів від 18.04.2008 року закінчився. На думку [PERSON], відповідач не може стягувати з нього нараховані відсотки за період з 2009 року по 2014 рік, оскільки припинились правовідносини, які дають підстави стягувати такі відсотки. З цих підстав [PERSON] просив суд визнати припиненим правовідносини за Генеральним договором про надання кредитних коштів з 22.03.2010 року. Представник позивача позов свого довірителя підтримав, просив суд його задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, просив суд відмовити у задоволенні позову [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно зі ст.526 ЦК України передбачено, що зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. П.17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2012 року №5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" визначено, що зобов'язання припиняється з підстав, передбачених договором або законом (частина перша статті 598 ЦК). Такі підстави, зокрема, зазначені у статтях 599-601,604-609 ЦК. Наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконано боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору не звільняє останнього від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених частиною другою статті 625 ЦК, оскільки зобов'язання залишається невиконаним належним чином відповідно до вимог статей 526,599 ЦК. Крім того, за змістом ст.ст.525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Виходячи із системного аналізу статей 525, 526, 599, 611 ЦК України та змісту кредитного договору можна зробити висновок про те, що наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін кредитного договору, не звільняє боржника та поручителя від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання й не позбавляє кредитора права на отримання штрафних санкцій, передбачених умовами договору та ЦК України, а також сплату боржником процентів, належних кредитору відповідно до статті 1048 цього Кодексу (постанова Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 25.05.2016 року у справі №6-157цс16). З матеріалів справи не вбачається, що зобов'язання позивача за Генеральним договором від 18.04.2008 року припинилися. Позивач та його представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] виконані взяті на себе за Генеральним договором від 18.04.2008 року зобов'язання щодо своєчасного та у повному обсязі погашення кредиту, зокрема, що на даний час ним сплачено на користь ПАТ "Універсал Банк" заборгованість, яку стягнуто рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 20.01.2010 року у справі №2-3282/09. Отже, необґрунтованим є твердження позивача про те, що із задоволенням вимог ПАТ "Універсал Банк" про дострокове стягнення кредитної заборгованості припиняються правовідносини сторін, які ґрунтуються на кредитному договорі, і що в такому разі нарахування процентів за користування кредитом з моменту ухвалення судового рішення до його фактичного виконання законом не передбачено. Крім того, ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Система доказування визначально засновується на тягарі доказування сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому ключовою для визначення наслідків реалізації таких специфічних обов'язків (тягаря доказування) виступає заінтересованість у розгляді цивільної справи на свою користь. Ніякої юридичної відповідальності пасивна у доказуванні сторона не несе, оскільки тягар доказування не аналог юридичних обов'язків, сторони не несуть юридичних обов'язків щодо подання доказів і розкриття всіх обставин справи, зокрема і тих, які не бажані для сторін з точки зору їх правової позиції та процесуальної заінтересованості або не є бажаними для сприятливого завершення процесу. Стандарт доказування визначає можливість ухвалення судового рішення залежно від того, якою мірою сторона спромоглася виконати свої функції у процесуальному доказуванні. Докази повинні бути оцінені судом всебічно, у повному обсязі й об'єктивно. Положення про всебічність і об'єктивність розгляду в судовому засіданні всіх обставин справи означає, що суд повинен взяти до уваги всі докази, які обґрунтовують як вимоги позивача, так і заперечення відповідача. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд вважає, що [PERSON] та його представником в силу ст.60 ЦПК України не наведено жодних належних та допустимих доказів на підтвердження порушення відповідачем цивільних прав та інтересів позивача. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні його позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 525, 526, 625 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed