Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

У серпні 2018 року позивач звернувся до суду з названим позовом. Свої вимоги мотивував тим, що після ознайомлення разом зі своїм представником [PERSON] з генеральним планом с.Горенка було виявлено вільну земельну ділянку, не передану у власність або постійне користування в межах населеного пункту. Тому 20 травня 2017 року ними було направлено клопотання до сільської ради про надання дозволу на розробку проекту землеустрою. Дане клопотання було отримано відповідачем 25 травня. У встановлений законом строк дане клопотання не розглянуто відповідачем. Відповідно до постанови апеляційного суду бездіяльність відповідача щодо несвоєчасного розгляду клопотання визнана незаконною, що не потребує доказуванню при розгляді дано справи. Оскільки сільською радою не повідомлено його про результати розгляду клопотання, ним на підставі ч.7 ст.118 ЗК України 17 липня 2017 року укладено з ДП «Центром Державного земельного кадастру» договір на розробку проекту землеустрою та йому детально було роз'яснено порядок розробки проекту та в подальшому отримання земельної ділянки у власність, чому він дуже зрадів. Про укладення даного договору він повідомив листом відповідача. 19 липня 2017 року він отримав листа, в якому його було повідомлено про розгляд його клопотання на найближчій сесії сільської ради, хоча згідно поштового штемпелю на конверті його було відправлено лише 08 липня. У подальшому він отримав лист з рішенням ради про відмову в задоволенні клопотанні. При цьому сільською радою було розглянуто зі значним пропущенням, ігноруванням строків щодо розгляду звернення, що грубо порушують ст.19 Конституцію України, ст.20 Закону України «Про звернення громадян», ст.118 ЗК України, п.14 ст.12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту», ч.3 ст.24 Закону України «Про місцеве самоврядування». Відповідач порушив його право на отримання земельної ділянки, передбачене Конституцією України, як учасника бойових дій. Вищевказані протиправні дії сільської ради завдали йому моральної шкоди, оскільки він під час мобілізації 2014 року одним з перших пішов до лав Збройних Сил України та захищав суверенітет та територіальну цілісність України, та після сумлінно виконаних покладених на нього обов'язків служби на території Луганської області був демобілізований в запас. Після отримання статусу учасника бойових дій сподівався на шанобливе ставлення, захист та соціальну допомогу органів влади та місцевого самоврядування в отриманні земельних ділянок. Але дані очікування не справдились, чим завдали йому значних душевних страждань, завдану шкоду він оцінює в розмірі 30 000 грн. На підставі п.3 ст.2, п.1 ст.6 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ст.1 протоколу №11 додатку до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, захист власності, ст.ст. 21, 22, 24, 55, 64, 68, ч.2 ст.124 Конституції України, ст.ст. 23, 24 Закону України «Про доступ до публічної інформації», п.1 ст.12 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» просив суд стягнути з Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області за рахунок місцевого бюджету на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 30 000 грн.; судові витрати покласти на відповідача. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Просив задоволити позов. У судовому засіданні представник відповідача проти позову заперечував. Подали суду відзив на позов. Вказали, що жодних моральних страждань позивач не зазнав, отримавши відмову у наданні дозволу на розробку проекту, оскільки у березні 2018 року отримав рішення іншої сільської ради про надання такого дозволу щодо земельної ділянки в с.Зазимє. Протягом 2017-2018 роках позивач неодноразово звертався до сільських рад Київської області щодо передачі у власність земельної ділянки. Посилання позивач на укладення договору не може бути підставою для правомірного очікування набуття у власність земельної ділянки, оскільки є обов'язковим отримання рішення ради про надання дозволу. Вказали, що дійсно сільською радою було допущено порушення строків розгляду клопотання [PERSON], але ці строки були незначні та пов'язано із датою скликання сесії ради. Але по суті рішення ради відповідає закону. Тому вважають, що позивач не надав доказів на підтвердження завдання йому моральної шкоди, понесених витрат на правову допомогу. Просив відмовити в задоволенні позову. Заслухавши пояснення осіб, які беруть участь в справі, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 №2 передбачено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може, зокрема, бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. При розгляді справи судом встановлено, що 20 травня 2017 року [PERSON] направив до Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області клопотання про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування жилого будинку орієнтовною площею 0.1600га, яка розташована на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області, яке відповідно до роздруківки відстеження пересилання поштових відправлень отримане було 25.05.2017. Листом від 23 червня 2017 року № 02/14/559/1 [PERSON] було повідомлено про те, що його клопотання буде розглянуто на черговому засіданні сесії Гореницької сільської ради. При цьому, згідно відтиску поштового штемпелю на конверті, працівниками відповідача лист від 23.06.2017 № 02/14/559/1 було здано до відділення поштового зв'язку лише 08.07.2017 року. Даний лист [PERSON] отримав 19 липня 2017 року. 17 липня 2017 року між [PERSON] та ДП «Центр Державного земельного кадастру» укладено договір про розроблення проекту землеустрою Рішенням Гореницької сільської ради № 7/38 від 20 липня 2017 року «Про відмову в наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність громадянину України [PERSON].» відмовлено позивачу в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд в селі Гореничі, орієнтовною площею 0,16 га, в зв'язку з тим, що на графічних матеріалах бажаного місця розташування земельної ділянки, доданих до звернення, зазначена земельна ділянка, яка раніше передана у власність іншому громадянину. В період з 23.05.2017 по 20.07.2017 Гореницької сільською радою щодо розгляду земельних питань (в тому числі звернень про надання дозволів на розробку проектів землеустрою) було проведено дві сесії, а саме 25 сесію 25.05.2017 та 27 сесію 20.07.2017. Постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 30 травня 2018 року визнано дії та бездіяльність працівників Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області щодо порушення строків розгляду клопотання [PERSON] від 20 травня 2017 року про надання дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,16 га, яка розташована в межах с. Гореничі на території Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області протиправними. Враховуючи стан здоров'я, постійні витрати, а також глибокі душевні страждання, позивач звернувся до суду з позовом до Гореницької сільської ради про відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 грн. У пункті 74 Рішення у справі "Лелас проти Хорватії" і пункті 70 Рішення у справі "Рисовський проти України" ЄСПЛ підкреслив особливу важливість принципу "належного урядування" та пояснив його практичне значення, зокрема, зазначивши, що держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов'язків. Іншими словами, ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу. Принцип "належного урядування" передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах "Беєлер проти Італії" [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000-I, "Онер'їлдіз проти Туреччини" [ВП] (Oneryildiz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, "Megadat.com S.r.l. проти Молдови" (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і "Москаль проти Польщі" (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер'їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119). Положеннями ч. 4 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно роз'яснень Верховного Суду України, що містяться в п.п. 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умови порушення права цієї особи, наявність такої шкоди та причинного зв'язку між порушенням та моральною шкодою. Таким чином, предметом доказування для позивача у цій справі, окрім наслідків у вигляді пережитих душевних хвилювань, є протиправність дій сільської ради та причинно-наслідковий зв'язок із такими діями та наслідками у вигляді моральних страждань. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, визначені ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб'єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою ст. 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч. 1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1173 ЦК України. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі ст.1174 ЦК України. Аналіз указаних положень чинного законодавства дає підстави для висновку про те, що указані положення можливо застосувати лише у випадку встановлення протиправної поведінки та/або неправомірних рішень, дій чи бездіяльності органу державної влади при здійсненні ним своїх повноважень або посадовою особою цього органу при здійсненні ним своїх повноважень. Як вбачається з матеріалів справи, причиною шкоди є несвоєчасність розгляду заяви. Позивач посилався на те, що через таке порушення, стан його здоров'я погіршується, що постійно позбавляє його можливості вести повноцінний спосіб життя, він постійно відчуває страждання, психологічний дискомфорт. Посилався на спричинення йому моральної шкоди, яку обґрунтовував фізичними, душевними та моральними стражданнями, істотністю вимушених змін у його житті, яких він зазнав у зв'язку з із зверненням до відповідача. Але, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б підтверджували ту обставину, що погіршення стану його здоров'я виникло у зв'язку з несвоєчасністю розгляду клопотання. Частиною 1 статті 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно з ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка доказів - завершальний етап процесу доказування. Вона полягає в перевірці судом доброякісності засобів доказування, що має на меті визначити їх доказову силу. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції»). Належних доказів дійсного спричинення відповідачем моральної шкоди, причинно-наслідкового зв'язку між погіршенням стану здоров'я та захворюванням позивача і несвоєчасністю відповіді матеріали справи не містять. Подане суду рішення є належними доказами на підтвердження протиправних дій (бездіяльності) Гореницької сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Порушуючи питання про відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої в результаті протиправної бездіяльності сільської ради щодо розгляду клопотання, позивач не довів факт спричинення йому вказаними діями майнової та моральної шкоди, а наявність судового рішення про визнання такої бездіяльності протиправною, при цьому суд враховує строки затримки, не встановлює безумовну доведеність усіх обов'язкових складових цивільно-правової відповідальності. Позивачем не надано доказів, які свідчать про завдання йому моральної шкоди у розмірі 30 000 грн. саме з вини посадових осіб сільської ради, а також наявність причинно-наслідкового зв'язку між вказаною шкодою і протиправним діяннями вказаних осіб. Не можуть підтверджувати заподіяння моральної шкоди, факт укладення іншого правочину. Тому в задоволенні позову слід відмовити. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об'єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв'язок у сукупності, з'ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про необхідність відмови в задоволенні позову. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.

Outcome: dismissed