Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом про стягнення з [PERSON] суми боргу за генеральною угодою про реструктуризацію заборгованості від 15.05.2015 року, яка виникла станом на 27.04.2016 року, в розмірі 36798,26 грн., з яких: 18445,41 грн. - заборгованість за кредитом; 3092,73 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 5519,22 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 9740,90 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2 Генеральної угоди. Обґрунтовуючи вимоги позивач вказував на те, що відповідно до вищевказаної генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості від 15.05.2015 року, відповідач отримав кредит у розмірі 19002,16 грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 18,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом в указані в Заяві, Умовах та правилах строки. Але умови Генеральної угоди відповідачем не виконуються у зв'язку з чим, станом на 27.04.2016 року виникла заборгованість у вищевказаному розмірі. Позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1378,00 грн. В судове засідання представник позивача не з»явився. Зі змісту позовної заяви вбачається, що позивач просить суд розглянути справу без участі представника позивача та позов підтримує в повному обсязі. Відповідач [PERSON] надав заяву про розгляд справи без його участі та просив застосувати при вирішенні вказаної справи вимоги ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Визначення поняття зобов'язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цьогоКодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Судом встановлено наступне. Зі статуту публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" (а.с.35) вбачається, що ПАТ КБ "Приватбанк" є правонаступником закритого акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк". 15.05.2015 року між позивачем і відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода), яка була укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником ([PERSON].) зобов'язань за кредитним договором № KTXRRX09444245 від 10.05.2007 року. Відповідно до умов Генеральної угоди відповідач отримав кредит у розмірі 5337,01 грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, на строк 12 місяців, з 10.10.2012 по 31.10.2013 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в указані в Заяві, Умовах та правилах строки. Відповідно до п.2.1 Генеральної угоди відповідач зобов'язався погашати заборгованість щомісячно в розмірі 689,40 грн с «1» по «25» число. Датою останнього погашення заборгованості є 31.05.2018 року (п.1.3 Генеральної угоди). Пунктом 2.2. вказаної Генеральної угоди передбачено обов'язок позичальника сплатити банку штраф в розмірі 9740,90 грн, у разі несвоєчасного погашення заборгованості (а.с.5). Відповідно до п.2.5 Генеральної угоди позичальник зобов'язався повернути суму кредита, процентів, винагороди згідно Генеральної угоди та Умов та правил. Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушені позичальником зобов'язань по погашенню кредиту, останній повинен сплатити банку пеню, розмір, якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки. З умовами та правилами надання продукту кредитних карт відповідачка була ознайомлена, про що свідчить її підпис в Генеральній угоді. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором б\\н від 15.05.2015 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON], станом на 27.04.2016 року (а.с.4), заборгованість відповідача перед банком становить 36798,26 грн, з яких: 18445,41 грн. - заборгованість за кредитом; 3092,73 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом; 5519,22 грн. - заборгованість за пенею та комісією; 9740,90 грн. - залишок за несплаченим штрафом, передбаченим п.2.2 Генеральної угоди. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, при цьому доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних або юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Проаналізувавши зібрані та дослідженні по справі докази, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача є обґрунтованими та підлягають задоволенню частково виходячи з наступного. Судом встановлено, що відповідач до 08.12.2015 року був зареєстрованим за адресою [ADDRESS], що підтверджується повідомленням з виконавчого комітету Добропільської міської ради від 11.07.2016 року №05/1851-10/01 (а.с.10). Враховуючи наведене, суд вважає, що на договірні правовідносини між сторонами у справі розповсюджується дія Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Відповідно до ст. 2 Закону України від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що проводять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Згідно з Переліком населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, затвердженим розпорядженням Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року №1275-р, до таких населених пунктів віднесено і м.Добропілля Донецької обл.., де зареєстрований відповідач. Враховуючи наведене, суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення пені за період з 14.04.2014 року по 08.12.2015 року задоволенню не підлягають на підставі ст..2 ЗУ «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» З розрахунку заборгованості вбачається, що пеня в розмірі 2567,98 грн. є нарахованою за період з 14.04.2014 року по 08.12.2015 року, тобто є такою що не підлягає стягненню відповідно до ЗУ від 2 вересня 2014 року № 1669-VII «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Що стосується штрафу, який нарахований відповідно до п.2.2 Генеральної угоди, то в цій частині позовні вимоги є обґрунтованими і підлягають задоволенню, так як вказаний штраф нарахований станом на 27.04.2016 року, коли відповідач вже не мав відповідної реєстрації в населеному пункті, визначеному у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Зважаючи на викладене, розмір заборгованості за кредитним договором, яка підлягає задоволенню в даному випадку становить 34230,28 грн., з яких: 18445,41 грн. - заборгованість за кредитом; 3092,73 грн. - заборгованість зі сплати процентів за користування кредитом, пеня - 2951,24 грн, штраф відповідно до п.2.2. Генеральної угоди - 9740,90 грн. В решті позовних вимог ПАТ КБ «Приватбанк» необхідно відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. Згідно п.36 постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» вбачається, що вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову (частина перша статті 88 ЦПК) застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Враховуючи вищевказані положення ЦПК України, а також роз'яснення постанови Пленуму ВССУ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах», суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1281,84 гривень, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог (93,02 %). Решту судового збору в сумі 96,16 гривень слід залишити за позивачем.

Outcome: partial