Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-08 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача суми боргу за кредитним договором. Обґрунтовуючи вимоги позивач вказував на те, що між позивачем та відповідачем укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості від 06.02.2015 року, на підставі чого відповідач отримав кредит у розмірі 5968,21 грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 10,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, які зобов`язався погашати щомісячно на умовах зазначених в угоді. Але, умови Генеральної угоди відповідачем не виконуються у зв`язку з чим, станом на 18.09.2019 року виникла заборгованість у розмірі 16037,60 грн., яка складається з : 5473,02 грн. - заборгованість за кредитом; 2534,70 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 8029,88 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі та стягнути з відповідача понесені ним судові витрати у вигляді судового збору в сумі 1921,00 грн. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в позовній заяві просив розглянути справу за відсутності представника позивача та в разі неявки в судове засідання відповідача, не заперечував проти винесення заочного рішення по справі. Відповідач в судове засідання не з`явився. Про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких клопотань від відповідача на адресу суду не надходило. Відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, але не з`явився в судове засідання без повідомлення причин та не подав будь-яких заперечень проти позову і позивач не заперечує проти заочного вирішення справи, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи судом встановлено таке. Між сторонами склалися кредитні правовідносини. Визначення поняття зобов`язання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Судом встановлено наступне. 06.02.2015 року між позивачем і відповідачем укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі Генеральна угода), яка була укладена з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником ( [PERSON] ) зобов`язань за кредитним договором № SAMDN52000084248376 від 26.04.2013 року (а.с.9). Відповідно до п.2.1 умов Генеральної угоди відповідач отримав кредит у розмірі 5968,21грн. у вигляді встановленої кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі, на строк 12 місяців, з 06.02.2015 по 29.02.2016 року, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розміром 0,833% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом в указані в Заяві, Умовах та правилах строки. Відповідач зобов`язався погашати заборгованість щомісячно в розмірі 525,07 грн. с «1» по «25» число кожного місяця. Датою останнього погашення заборгованості є 29.02.2016 року (п.1.1.3 Генеральної угоди). Відповідно до п.2.5 Генеральної угоди позичальник зобов`язався повернути суму кредиту, процентів, винагороди згідно Генеральної угоди та Умов та правил. Відповідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушені позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, останній повинен сплатити банку пеню, розмір, якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). За вимог ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Верховний Суд України у справі № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року висловив правову позицію з приводу того, що за частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Враховуючи наведене, суд, на підставі досліджених доказів вважає, що в судовому засіданні достовірно встановлено, що відповідачу позивачем був наданий кредит в розмірі 5968,21 грн на умовах, які зазначені в генеральній угоді (а.с.9), яка була підписана особисто відповідачем 06.02.2015 року. Але, зобов`язання за Генеральною угодою відповідач не виконував. Згідно розрахунку позивача, відповідач станом на 18.09.2019 року має заборгованість за кредитом у розмірі 16037,60 грн., що складається із наступних сум: 5473,02 грн. - заборгованість за кредитом; 2534,70 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом; 8029,88 грн. - заборгованість за пенею та комісією. Суд погоджується з тим, що заборгованість за тілом кредиту відповідачем в строки передбачені Генеральною угодою не погашена і тому існують підстави для стягнення суми тіла кредиту в розмірі 5473,02 грн Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача заборгованості за відсотками в розмірі 2534,70 грн, які нараховані за період з 06.02.2015 року по 18.09.2019 року, то суд зазначає таке. Як вбачається з умов генеральної угоди (а.с.9), кредит надано на строк 12 місяців, по 29.02.2016 року і датою останнього погашення заборгованості 29.02.2016 року. Тобто строк дії договору до 29.02.2016 року. Відповідно до ч.1 ст.631 ЦК України, строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Проценти (плата за користування кредитом) можуть нараховуватися виключно в межах визначеного договором строку кредитування. Після спливу вказаного строку нарахування процентів за користування кредитом припиняється в силу приписів статей 1048, 1054 ЦК України. Вказана позиція також була викладена у постанові Великої палати Верховного Суду від 28.03.2018 справа № 444/9519/12. Враховуючи наведене з 29.02.2016 року у позивача відсутні були підстави для нарахування відповідачу процентів за користування кредитними коштами, оскільки строк договору припинився. У разі невиконання позичальником свого обов`язку щодо повернення суми кредиту та процентів за його користування у строк кредитування, кредитодавець має право на нарахування неустойки (ст. 549 ЦКУ) та індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦКУ). З розрахунку заборгованості за договором (а.с.6-7) вбачається, що станом на 29.02.2016 року заборгованість за відсотками склала 562,90 грн. Зважаючи на викладене, розмір заборгованості за відсотками, які підлягають стягненню з відповідача становить 562,90 грн, а саме відсотки, які були нараховані за період з 06.02.2015 року по 29.02.2016 року. Що стосується вимог позивача щодо стягнення з відповідача сум пені та комісії, то суд вважає, що ці вимоги задоволенню не підлягають виходячи з такого. Згідно до п.2.8 Генеральної угоди при порушені позичальником зобов`язань по погашенню кредиту, останній повинен сплатити банку пеню, розмір, якої вказаний в Умовах та правилах за кожний день прострочки. Але, конкретний розмір пені та умови її сплати, генеральна угода не містить, а відсилає до Умов та правил надання банківських послуг в Приватбанку. Вказані Умови та правила надання банківських послуг в Приватбанку, надані позивачем в якості доказу. Позивач, обґрунтовуючи свій позов посилався на те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, надавши «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг», розміщених на сайті: https://privatbank.ua. Але, при цьому, суд зазначає, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду від 06.02.2015 року. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. До такого висновку дійшов і Верховний Суд України у постанові від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15). Надані позивачем Умови та Правила надання банківських послуг (витяг з них), з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору, оскільки вони не підписані позичальником, бо вказані умови встановлюють для [PERSON] нові умови та правила його кредитування, надають можливість банку здійснювати додаткові заходи, які збільшують вартість кредиту, збільшують права та обов`язків кожної із сторін. Враховуючи наведене, суд вважає, що витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, які містяться в матеріалах даної справи, без підпису відповідача, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 06.02.2015 року шляхом генеральної угоди, а тому відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді умови ніж ті, що зазначені в генеральній угоді. Враховуючи наведене, доводи позивача про зобов`язання відповідача сплатити суми пені та комісії в розмірі 8029,88 грн, які нібито передбачені умовами Генеральної угоди, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, а тому є не обґрунтованими. Виходячи з наведеного, позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, а саме в сумі 6035,92 грн, яка складається з: 5473,02 грн - заборгованість за кредитом; 562,90 грн - заборгованість за відсотками за користування кредитом за період з 06.02.2015 року по 29.02.2016 року. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Згідно ч. 1ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи вищевказані положення ЦПК України суд вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 722,99 грн, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Решту судового збору слід залишити за позивачем.

Outcome: partial