Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-01 00:00:00

[PERSON] \~звернувся до\~суду з\~позовною заявою\~до [PERSON] \~про визнання\~особи такою,\~що втратила\~право користування\~жилим приміщенням\~-\~будинком [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою з 2007 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивач в судовому засіданні позов підтримав, просив його задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач на виклик в судове засідання не з`явилась, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлена, причини неявки не повідомила. Своїм правом на подання відзиву не скористалась. Будь-яких заяв, клопотань щодо розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Вислухавши позивача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується даними Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого Первомайським МБТІ, реєстраційний номер 17834023, номер запису 4117 в книзі 28, від 14 лютого 2007 року(а.с.8). Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Положеннями ст.47\~Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до даних акту, складеного депутатом Кривоозерської селищної ради Кривоозерського району Миколаївської області 25 вересня 2019 року, відповідач зареєстрована, але не проживає в спірному житловому будинку з 2007 року(а.с.13). Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному житловому будинку з 2007 року, відсутні. Враховуючи,\~що відповідач\~ [PERSON] \~відсутня за\~зареєстрованим місцем\~проживання більше\~одного року,\~в добровільному\~порядку відмовляється\~переоформити реєстрацію\~місця проживання,\~тому є\~підстави для\~визнання її\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~-\~будинком [ADDRESS] . При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати, понесені на оплату судового збору за подання позову до суду.

Outcome: approved