Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-09 00:00:00

У січні 2014 року ПАТ КБ "Альфа-Банк" звернулось до суду з позовом [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором посилаючись на те, що 24.07.2008 року між ПАТ "Альфа-банк" та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого позивач, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 22.060,15 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути до 24.07.2014 року, згідно графіку, доданого до кредитного договору, а також сплачувати відсотки за користування кредитом. Водночас, для забезпечення своєчасного повернення кредиту [PERSON], 24.07.2008 року між ПАТ "Альфа-банк" та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки, згідно якого відповідач [PERSON] поручився перед позивачем за належне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору. При цьому, зобов'язавшись щомісяця здійснювати погашення заборгованості відповідно до умов кредитного договору, позичальник [PERSON] взяті на себе зобов'язання не виконує, внаслідок чого станом на 24.10.2013 року виникла заборгованість по вищезазначеному кредитному договору у розмірі, еквівалентному 621.198,06 грн. Позивач просив суд стягнути з відповідача як з поручителя заборгованість за кредитним договором в сумі та судові витрати по справі (а.с.2-9). Рішенням Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропет-ровської області від 05 серпня 2014 року позовні вимоги задоволено частково, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість за кредитом станом на 24.10.2013 року в розмірі 172.213,82 грн., заборгованість по відсотках в розмірі 133.270,73 грн. та 20.000,00 грн. пені (а.с.62-64). В апеляційній скарзі (а.с.72-74) [PERSON] просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, та закрити провадження у справі, оскільки: - кредитний договір мав цільовий характер на придбання автотранспортного засобу, який став предметом застави; - сам позичальник продовжує користуватись предметом застави, місця проживання з часу отримання кредиту не змінював, працює та має прибутки; - з боку банку жодних претензій щодо повернення кредиту до позичальника пред'явлено не було, не звернув обтяження на предмет застави; - в задоволенні клопотання відповідача про залучення позичальника до участі в справі в якості співвідповідача необґрунтовано відмовлено; - суд не звернув уваги на те, що позивач сплатив судовий збір за позовом до [PERSON], а тому [PERSON] є неналежним відповідачем; - позивач значно збільшив суму стягнення в порівнянні з сумою кредиту, за яку поручився відповідач в договорі поруки. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Частково задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції встановив, що відповідач за договором поруки від 24.07.2008 року поручився перед позивачем за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором, укладеним між ПАТ "Альфа-банк" та [PERSON], внаслідок порушення умов виконання якого з боку позичальника виникла заборгованість за кредитним договором. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції не в повній мірі відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 24.07.2008 року між ПАТ "Альфа-банк" та [PERSON] укладено кредитний договір, згідно якого позивач, на умовах забезпеченості, повернення, строковості, надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти у розмірі 22.060,15 доларів США, які [PERSON] зобов'язався повернути до 24.07.2014 року, а також сплачувати відсотки за користування кредитом в розмірі 18,5 річних (а.с.7-11,12-13). Одночасно 24.07.2008 року між банком та [PERSON] укладений договір поруки, за яким [PERSON] поручився перед банком за належне виконання позичальником [PERSON] взятих на себе зобов'язань за кредитним договором (а.с.5). Згідно з розрахунком банку заборгованість позичальника за кредитним договором станом на 24.10.2013 року становить (а.с.25-26). Згідно ч.1 ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку та відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності підстав для стягнення з відповідача заборгованості позичальника за кредитним договором є безпід-ставними. Згідно ч.1 ст.543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Тому доводи апеляційної скарги щодо відсутності у банка претензій до позичальника, не звернення стягнення на предмет застави та необхідності залучення судом першої інстанції до участі у справі позичальника в якості співвідповідача не впливають на правильність судового рішення, оскільки банк як позивач самостійно обирає спосіб захисту своїх порушених прав. Разом з тим, задовольняючи позовні вимоги банку про стягнення заборгованості з відповідача як з поручителя, суд першої інстанції не врахував вимоги ч.4 ст.559 ЦК України щодо підстав та строку припинення поруки. Відповідно до ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки, а у разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Згідно з умовами договору поруки від 24.07.2008 року між банком та [PERSON] строк припинення поруки сторонами не встановлений (а.с.5). Отже порука припиняється щодо невиконаних зобов'язань позичальника за кредитним договором якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. За умовами кредитного договору від 24.07.2008 року та Графіком платежів (Додаток № 1 до договору) встановлений обов'язок позичальника щомісячно 24 числа кожного місяця рівними частинами повертати заборгованість з кредиту та сплачувати відсотки в розмірі 18,5 річних з кінцевий строком повернення кредиту до 24.07.2014 року (а.с.7-11,12-13). Згідно з розрахунком банку останні платежі за кредитним договором здійснені позичальником: з погашення кредиту - 28.10.2008 року та з оплати відсотків - 28.09.2012 року (а.с.25-26). У зв'язку з невиконанням позичальником своїх зобов'язань за кредитним договором банк згідно з умовами п.10 кредитного договору реалізував своє право вимагати дострокове повернення кредиту та направив вимогу про дострокове від 09.12.2013 року (а.с.22,23), що підтверджено квитанцією від 10.12.2013 року (а.с.24), та звернувся до суду з позовом в січні 2014 року до настання кінцевого строку погашення кредиту. Разом з тим банк просив стягнути заборгованість станом на 24.10.2013 року, тобто до настання у банку права вимогу частини боргу, строк погашення якої ще не настав. Тому колегія суддів вважає, що з врахуванням: - звернення банку до суду з позовною заявою 23.01.2014 року; - позовних вимог банку про стягнення заборгованості в розмірі станом на 24.10.2013 року; - невиконання позичальником щомісячних зобов'язань по сплаті чергових платежів з погашення кредиту та сплати відсотків; - виникнення у банку права вимагати від поручителя погашення заборгованості по несплаті кожного чергового платежу протягом шести місяців від дня настання строку виконання кожного чергового платежу, позовні вимоги банку про стягнення з поручителя заборгованості за кредитом та відсотками підлягають задоволенню в межах шести місяців на час звернення банку до суду з позовом, тобто за період з 23.07.2013 року (дата, що становить шість місяців на дату подання позову) по 24.10.2013 року (дата, на яку банком заявлені вимоги про стягнення заборгованості). Така правова позиція викладена в аналізі Верховного Суду України "Про застосування судами законодавства, яке регулює поруку як вид забезпечення виконання зобов'язання". Зазначені обставини судом першої інстанції при ухваленні судового рішення не були враховані. Тому рішення суду підлягає скасуванню у зв'язку з невідповідністю висновків суду обставинам справи та порушенням норм матеріального права з ухваленням нового ріщення про часткове задоволення позову банку. Згідно графіку за період з 23.07.2013 року по 24.10.2013 року заборгованість позичальника за кредитним договором становить: - з кредиту: 416,54 + 422,96 + 429,48 + 436,10 = 1797,50 доларів США, що за курсом НБУ на 24.10.2013 року (курс НБУ, зазначений банком в позовній заяві) становить 1436,74 грн., - з відсотків - 92,46 + 86,04 + 79,52 + 72,90 = 330,92 доларів США, що за курсом НБУ на 24.10.2013 року становить 264,50 грн. Відповідно до ст.ст.2.1.,3.1.,3.2. договору поруки поручитель несе таку саму відповідальність як позичальник у разі невиконання останнім зобо-в'язань за кредитним договором. Відповідно до п.3.4. кредитного договору у разі невиконання чи несвоєчасного виконання зобов'язання в частині повернення кредиту та/або сплати процентів, комісій згідно умов кредитного договору позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1 % від простроченої суми за кожен день прострочення. Від загальної суми заборгованості за період часу з 23.07.2013 року по 24.10.2013 року за 94 дні в розмірі 1701,24 грн. (1436,74 грн. + 264,50 грн.), що підлягає стягненню з поручителя на користь банку, розмір пені становить 3300,40 грн., з розрахунку: 1701,24 грн. х 1 % х 94 дня = 3300,40 грн. Таким чином позовні вимоги банку про стягнення заборгованості за кредитним договором з поручителя [PERSON] підлягають частковому задоволенню лише за період з 24.07.2013 року по 24.10.2013 року в розмірі 3300,40 грн., яка складається з: заборгованості з кредиту в розмірі 1436,74 грн., заборгованості по відсотках в розмірі 264,50 грн. та пені в розмірі 1599,16 грн. В іншій частині в задоволенні позову банку до поручителя [PERSON] слід відмовити. Відсутні підстави для відшкодування банку судових витрат, оскільки зі справи вбачається, що такі витрати при зверненні з позовом до [PERSON] банком не були сплачені (а.с.4). У зв'язку з викладеним і

Outcome: approved