Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-20 00:00:00

В лютому 2016 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до ПАТ АБ «Укргазбанк» про захист прав споживача та визнання кредитного договору недійсним, в обґрунтування якого вказала, що 04.04.2008 року між позивачем та відповідачем укладено кредитний договір № 1532008/1В, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 15000 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03 квітня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5% річних. При укладенні вказаного договору на думку позивача було допущено порушення вимог закону в галузі кредитування, зокрема, п. 1.1 суперечить ст. 524 ЦК України, в якій зазначено, що зобов'язання має бути виражене в гривні, оскільки договір укладено в іноземній валюті, то порушено істотну умову договору, що стосується предмету договору. Крім цього, у відповідача на момент укладення договору відсутня індивідуальна ліцензія на надання кредиту в іноземній валюті. Також, зміст спірного договору суперечить ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки ні перед укладанням договору, ні протягом його дії відповідач не повідомив позивача у письмовій формі про умови кредитування, що призвело до порушення прав позивача, у зв'язку з чим просить визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір від 04.04.2008р. № 1532008/1В. Представник позивача с судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просив задовольнити в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, надала суду пояснення в яких вказала, що на момент укладання спірного договору, у банку наявна ліцензія на здійснення валютних операцій, зміст договору відповідає чинному законодавству, позивач повідомлена про умови кредитування, в т.ч про сукупну вартість кредиту, просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення сторін. дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. 04.04.2008р. [PERSON] та ПАТ АБ «Укргазбанк» уклали кредитний договір № 1532008/1В, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 15000 доларів США на строк з 04.04.2008 року по 03 квітня 2019 року зі сплатою процентів за користування кредитом в розмірі 12,5% річних. 25.03.2008 року [PERSON] подала банку заву на отримання кредиту, зокрема, в якій зазначено, що підписанням цієї заяви позивач підтвердила, що Банк надав в повному об'ємі та в письмовій формі інформацію передбачену п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». На момент укладення кредитного договору у банку наявна банківська ліцензія № 123 від 19.11.2001 року на право здійснювати банківські операції а також дозвіл № 123-1 на право здійснення операцій, визначених п.1.-4 частини другої та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», зокрема операції з валютними цінностями. Згідно додатку № 1 до кредитному договору № 1532008/1В від 04.04.2008р. позивачеві доведено тарифи банку, перелік супутніх послуг, реальну процентну ставку та абсолютне значення подорожчання кредиту. Відповідно до положень ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Частинами 1, 3 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до абзацу 3 ч. 1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. Проте вказані положення були внесені до Закону України "Про захист прав споживачів" згідно з Законом України від 22 вересня 2011 року № 3795-VI"Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" та набули чинності лише 16 жовтня 2011 року, а тому, не можуть бути застосовані до оспорюваного кредитного договору. Згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а ч. 2 ст. 192 ЦК України передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (ст.,ст. 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення НБУ відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділуII Закону України від 15.02.2011 року № 3024-VI"Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків" є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (п.2 ст. 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог п. 4 „в ст. 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії НБУ на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Відтак, надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору (п.п.10,11 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012р. "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин"). Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій єдиною правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку. У разі наявності в банку відповідної генеральної ліцензії або дозволу НБУ здійснення кредитних операцій у валюті не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідно до ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні, проте в договорі сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо в зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналіз зазначених нормативних положень вказує на те, що положення чинного законодавства хоч і визнають національну валюту України - гривню, як єдиний законний платіжний засіб на території України, однак не містять заборони на вираження в договорі грошових зобов'язань в іноземній валюті, визначення грошового еквівалента зобов'язання в іноземній валюті, а також на здійснення перерахунку грошового зобов'язання у випадку зміни НБУ курсу національної валюти України по відношенню до іноземної валюти. Частинами 1, 2 ст.11 Закону (в редакції, що діяла на момент укладення оспорюваного договору), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Не вважається пропонуванням споживчого кредиту застереження про можливість надання його під час придбання продукції. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. В частині 4 статті 11 даного Закону зазначено, що договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов'язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця. Споживач не зобов'язаний сплачувати кредитодавцеві будь-які збори, відсотки або інші вартісні елементи кредиту, що не були зазначені у договорі. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: сума кредиту; детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; право дострокового повернення кредиту; річна відсоткова ставка за кредитом; інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Про зміну відсоткової ставки за споживчим кредитом споживач повідомляється кредитодавцем письмово протягом семи календарних днів з дати її зміни. Без такого повідомлення будь-яка зміна відсоткової ставки є недійсною. Судом встановлено, що умови укладеного між банком та позивачем кредитного договору були погоджені сторонами у встановленому законом порядку і позичальник проти них не заперечував, тобто договір є результатом домовленості сторін і відповідає загальним засадам цивільного законодавства, встановленим ст.3 ЦК України. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги [PERSON] про визнання кредитного договору недійсним задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed