Jurisdiction: civil
Date: 2021-06-28 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Олійник О.С. звернувся в суд з вищевказаним позовом, який мотивує тим, що в кінці серпня 2019 року позивачем було встановлено, що на його картковому рахунку по картці Універсальна № [NUMBER] сформувалася заборгованість на загальну суму 45483 грн 07 коп. З метою встановлення підстав для нарахування АО КБ "Приватбанк" вказаної суми заборгованості позивач скористався сервісом "Приват 24", однак не зміг отримати необхідну інформацію, через її відсутність. 4.09.2019 року позивач на електронну пошту відповідача направив заяву про отримання інформації з приводу формування заборгованості та витребував копію кредитного договору, інформацію про суму заборгованості, суму фактично використаних коштів, суму нарахованих відсотків, суму нарахованих штрафів, сплачену суму на погашення відсотків. Відповідно отриманої відповіді на такий запит, вказано про укладення договору № б/н від 2.12.2010 року про надання банківських послуг між [PERSON] та АК КБ "Приватбанк" та зазначено що заборгованість є обгрунтованою та підлягає стягненню. Фактично не отримавши відповіді на заяву повторно двічі звертався до відповідача з заявами про отримання запитуваної інформації, але не отримав запитуваних документів та інформації. 4.02.2020 року вищезазначену банківську картку заблоковано з ініціативи позивача. Разом з тим, відповідач продовжив нарахування відсотків по вказаній картці та заблокував позивачу доступ до сервісу "Приват 24", позбавивши можливості отримувати інформацію по картці банку. Оскільки позивач не укладав із відповідачем кредитний договір, оскільки останній є нікчемним в силу закону так, як порушено вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів" та ЦК України, позивач звернувся до суду. Про порушення своїх прав, - нарахування незаконних відсотків, - дізнався лише в кінці серпня 2019 року, а про нібито укладання договору від 2.12.2010 року про надання батьківських послуг дізнався після отримання листа АТ КБ"Приватбанк" від 25.09.2019 року. Також позивач вказав, що відповідач вважає що між ним та позивачем укладено кредитний договір, що підтверджується анкетою - заявою про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг. Разом з тим, позивач зазначив що аналіз анкети - заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг свідчить, що вона не відповідає нормам ЦК України, ЗУ "Про захист прав споживачів" та не містить істотних умов договору, відповідачем не виконані положення статті 11 ЗУ "Про захист споживачів" та не доведено до відома позивача всю обов"язкову інформацію; Умови і Правила надання банківських послуг на ознайомлення відповідачем позивачу не надавались, а також відповідач вправі самостійно їх змінювати, що ставить в нерівні умови позивача та відповідача, тому така анкета - заява не може розцінюватися як стандартна (типова) форма кредитного договору. Прохав припинити правовідносини позивача з АТ КБ "Приватбанк", що виникли на підставі нікчемного правочину - кредитного договору від 2.12.2010 року з 2.12.2010 року та застосувати наслідки нікчемності правочину. Представник позивача під час судового розгляду позовні вимоги підтримав за підставами, зазначеними в позові, прохав позов задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з"явився, відповідно письмової заяви (а.с.212 т.2) прохав справу розглядати без представника АТ КБ "Приватбанк", відзиву на позов не надав. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи у його відсутність. Вислухавши позицію представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти і відповідні їм правовідносини. За положеннями статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 76 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно наданих сторонами письмових доказів, судом встановлено, що 2.12.2010 між позивачем та Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк», (на теперішній час АТ КБ «ПриватБанк») було укладено договір б/н у вигляді Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку, згідно з умовами якого позичальник отримав кредит у виді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Підписавши анкету-заяву, позивач надав свою згоду, що ця заява разом із пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, які він отримав в письмовому вигляді. Як вбачається із позову, його предметом є підтвердження нікчемності договору про надання банківських послуг та застосування наслідків його нікчемності. Вирішуючи спір суд виходить з наступного правого регулювання. За змістом статей 626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першоюстатті 627 ЦК Українивідповідно достатті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно зі статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільству, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до частини першої, другої статті 207 ЦК Україниправочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялись сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У відповідності до вимогстатті 1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі; кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. За положеннями частини другої статті 207 ЦК України недійсним єправочин,якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин).У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. З огляду на вказані норми, якими чітко унормовано письмову форму кредитного договору, слід зазначити, що як представником позивача так і представником відповідача було долучено копію довідки про умови кредитування з використанням платіжної картки "Кредитка універсальна" 55 днів льготного періоду, відповідно змісту якої зазначено про ознайомлення 2.12.2010 року позивача з фінансовими умовами платіжної картки "Кредитка універсальна" 55 днів льготного періоду" і прикладами розрахунку суми плати за використання кредитних коштів. Вказана довідка як і Умови та правила надання банківських послуг, містять підпис позивача.(а.с. 211 т.1, а.с.52 т.2) Під час судового розгляду представником позивача заперечувалося підписання зазначених документів саме [PERSON] , разом з тим, будь - яких доказів, які б свідчили про відповідне підписання довідки та анкети - заяви іншими особами, суду не надано. Клопотань про призначення судово - почеркознавчої експертизи з цих підстав, позивачем, представником позивача до суду не надходило. Враховуючи зазначені вище обставини, анкета - заява та довідка про умови кредитування є складовими кредитного договору. Відтак, всі умови, які зазначені у вказаних документах, становлять умови кредитного договору, укладеного між позивачем [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк». Як встановлено судом, [PERSON] , підписавши анкету-заяву отримав грошові кошти в кредит шляхом встановлення в розмірі обумовленого сторонами кредитного ліміту на картковий рахунок ще у грудні 2010 року, якими він постійно протягом тривалого періоду користувався, оплачуючи покупки, здійснюючи поповнення мобільного телефону, переведення грошових коштів тощо, а також на погашення заборгованості поповнював грошовими коштами кредитну картку, що підтверджується випискою по картковому рахунку, з приводу оскарження кредитного договору не звертався, що свідчить про те, що він був ознайомлений з усіма умовами цього договору і добровільно погодився їх виконувати, у зв`язку з чим сплачував передбачені ним суми коштів. (а.с. 43-94 т.1) Таким чином наведені обставин свідчать про наявність кредитних правовідносин між сторонами та досягнення ними істотних умов щодо надання кредиту та користування ними позичальником в межах досягнутого кредитного ліміту, встановленого на картковий рахунок. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19) зроблено висновок, що «недійсність договору як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». Стосовно посилання позивача щодо неузгодження кредитного договору зі ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», як на підставу нікчемності кредитного договору, суд враховує наступне. Згідно з пунктом 2 частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на момент укладення оспорюваного кредитного договору) продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. У постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2766цс15 зроблено висновок, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (пункту 6 частини першої статті 3, частина третя статті 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Несправедливими є, зокрема, умови договору про: виключення або обмеження прав споживача стосовно продавця (виконавця, виробника) або третьої особи у разі повного або часткового невиконання чи неналежного виконання продавцем (виконавцем, виробником) договірних зобов`язань, включаючи умови про взаємозалік, зобов`язання споживача з оплати та його вимог у разі порушення договору з боку продавця (виконавця, виробника); встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; (пунктів 2,3 частини третьої статті 18 Закону «Про захист прав споживачів); надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв`язку з розірванням або невиконанням ним договору (пункту 4 частини третьої статті 18 Закону). Разом з цим цей Закон у відповідній редакції не встановлював такого наслідку допущення зазначеного порушення як недійсність кредитного договору. У зв`язку з цим та встановивши, що спірний договір кредиту підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, умови кредитного договору містять повну інформацію щодо умов кредитування, суд відхиляє зазначені аргументи позивача. Тому доводи позивача про введення його в оману та нечесну підприємницьку діяльність зі сторони відповідача ним не доведені, що є її процесуальним обов`язком відповідно до статей12,81 ЦПК України, оскільки сторони на власний розсуд дійшли згоди щодо наведених вище умов договору, позивач особистим підписом в анкеті - заяві та довідці про умови кредитування засвідчив, що він погодився на отримання у кредит коштів на умовах, що визначені договором, волевиявлення сторін на укладення і підписання такого договору булу вільними, при цьому принцип свободи договору не було порушено. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Згідно із частиною шостою статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина першастатті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст.110 ЦПК України висновок експерта для суду не має заздалегідь встановленої сили і оцінюється судом разом із іншими доказами за правилами, встановленими статтею 89 цього Кодексу. Відхилення судом висновку експерта повинно бути мотивоване в судовому рішенні. Враховуючи вищевикладене, надавши оцінку Висновку експерта № 174/05-2021 від 7.05.2021 року як окремому доказу, так і в сукупності з іншими доказами, суд приходить до переконання, що такий висновок не може розцінювати судом як належний доказ предмету доказування з огляду на те, що не містить жодної інформації щодо обставин обгрунтування позовних вимог щодо припинення правовідношення та необхідності застосувати наслідки нікчемності правочину. Експертом, зокрема, вирішені питання щодо відповідності розрахунку заборгованості за кредитним договором умовам кредитування, підтвердження документально заборгованості за таким договором, суми коштів внесених позивачем на карткові рахунки, суми списаних коштів з карткових рахунків за рахунок кредитного ліміту на погашення відсотків, пені, штрафів з 2.12.2010 року по 30.11.2020 року. Разом з тим,суд враховує, що в ході розгляду справи судом не досліджувалися питання щодо наявності заборгованості позивача, розміру такої заборгованості, сум зарахованих та списаних коштів з карткового рахунку позивача. З огляду на викладене, не знайшли свого підтвердження та обґрунтованості доводи викладені в позові щодо нікчемності укладеного між сторонами договору, укладення якого не суперечить законодавству та відповідає вільному волевиявленню сторін, яке було спрямоване на реальне настання, передбачених у ньому наслідків, суд приходить до висновку про відсутність підстав встановлення нікчемності правочину. Безпідставність отримання банком від позивача грошових коштів у розмірі 50270 грн. 57 копійок як таких що списані з банківського рахунку та 66220 грн. 97 коп. процентів за користування грошовими коштами, відповідно до ст.1212 ЦК не доведена належними та допустимими доказами. Отже підстави для задоволення заявленого позову відсутні. Згідно із статті 141 ЦПК України, враховуючи, що позивач був звільнений від сплати судового збору при подачі позову, а у задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed