Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-13 00:00:00

Конотопський міськвиконком як орган опіки та піклування звернувся до суду з вищевказаним позовом, в якому після уточнення позовних вимог просить відібрати дітей [PERSON], яка народилася [INFO], та [PERSON], яка народилася [INFO], у відповідачки без позбавлення її батьківських прав, мотивуючи тим, що відповідач має дочок [PERSON] та [PERSON], відомості про їх батька записані відповідно до ч. 1 ст.135 СК України. З жовтня 2013 року діти перебувають на обліку служби у справах дітей як такі, що опинились в складних життєвих обставинах у зв»язку з тим, що батьки ухиляються від виконання батьківських обов»язків та зловживають спиртними напоями. Відповідач з 19 липня 2013 року перебуває на обліку в наркодиспансері з діагнозом «хронічний алкоголізм», неодноразово проходила курс лікування від алкогольної залежності, але через деякий час знову починала зловживати спиртними напоями. [PERSON] ніде не працює, не перебуває на обліку в Конотопському міськрайонному центрі зайнятості. Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року відповідача попереджено про необхідність зміни ставлення до виховання доньок, однак ситуація не змінилася. В лютому 2016 року при виїзді за місцем проживання відповідача виявилося, що [PERSON] знаходилась в стані алкогольного сп»яніння. Їй пропонувалось пройти курс лікування від алкогольної залежності, але відповідач відмовилася. 10 травня 2016 року [PERSON], яка перебувала в стані алкогольного сп»яніння, була госпіталізована до лікарні з приводу колото-різаної рани в ділянці серця, 23 травня 2016 року вона самовільно залишила медичний заклад. При цьому було з»ясовано, що перед нанесенням останній тілесних ушкоджень її близький знайомий наніс дочці [PERSON] різану рану столовим ножем в ділянку плеча. Внаслідок неорганізованого способу життя, пагубної звички відповідач свідомо наразила себе та своїх дітей на небезпеку. Залишення доньок на виховання матері загрожує їх життю, здоров»ю та моральному вихованню, тому в інтересах дітей слід відібрати їх у відповідача без позбавлення її батьківських прав. Просять передати [PERSON] та [PERSON] органу опіки та піклування Конотопської міської ради для подальшого влаштування. В судовому засіданні представник позивача: Конотопського міськвиконкому за довіреністю Дем»яненко А.О. позов підтримала, просить його задовольнити, пояснила, що [PERSON] та [PERSON] вже збиралися знімати з обліку служби у справах дітей, бо були позитивні результати з боку відповідача. Однак після події, що відбулася в травні 2016 року, коли співмешканець відповідачки наніс тілесні ушкодження останній та її дочці [PERSON], вирішили цього не робити. Відповідач [PERSON] проти позову заперечує, пояснила, що вона не зловживає спиртними напоями. Після того, як останній раз вона пролікувалася в січні 2015 року, взагалі більше року не вживала спиртні напої, потім інколи їх вживала, але таких запоїв, як раніше, в неї не було. Після лікарні, в якій вона знаходилась в травні 2016 року, також зовсім не вживає спиртні напої. Тому немає підстав для відібрання в неї дітей. Суд, вислухавши пояснення сторін, заслухавши думку прокурора, який вважає, що в теперішній час немає підстав для відібрання дітей у відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню. Згідно ч.1 ст.170 СК України суд може постановити рішення про відібрання дитини від батьків або одного з них, не позбавляючи їх батьківських прав, у випадках, передбачених п.п.2-5 ч.1 ст.164 цього Кодексу, а також в інших випадках, якщо залишення дитини у них є небезпечним для її життя, здоров"я і морального виховання. Відповідно до п.п.2, 4 ч.1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов"язків по вихованню дитини; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Згідно свідоцтв про народження батьками [PERSON], яка народилася [INFO], зазначені [PERSON] та [PERSON] (а.с.9), батьками [PERSON], яка народилася [INFO], - [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Відповідно до витягів з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження відомості про батька [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], записані відповідно до ч.1 ст.135 СК України (а.с.10,12). Ч.1 ст.135 СК України передбачено, що при народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім"я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою. В довідці Конотопського наркологічного диспансеру від 17 травня 2016 року зазначено, що [PERSON] знаходиться на обліку з 19 липня 2013 року з діагнозом: хронічний алкоголізм. Останній раз лікувалась в денному стаціонарі наркодиспансеру з 8 по 19 січня 2015 року (а.с.14). За повідомленням Конотопського міськрайцентру зайнятості, [PERSON] на обліку як така, що потребує працевлаштування, не перебуває (а.с.13). Рішенням Конотопського міськрайонного суду від 11 лютого 2015 року відповідача попереджено про необхідність змінити ставлення до виховання дочок [PERSON], [PERSON] та [PERSON] (а.с.18-20). В повідомленні Конотопського міського центру соціальних служб для сім»ї, дітей та молоді від 26 травня 2016 року № 318 зазначено, що з 23.10.2013 на обліку сімей, що опинилися в складних життєвих обставинах, перебуває сім»я [PERSON]. З матір»ю проводилась профілактична робота, спрямована на підвищення педагогічної обізнаності щодо виховання власних дітей, належного виконання батьківських обов»язків, запобігання вживання алкогольних напоїв. Пропонувалось пройти курс лікування в наркодиспансері, але від запропонованих послуг мати відмовилась. 10 травня 2016 року в будинку сім»ї [PERSON] трапився конфлікт, в результаті якого колишній співмешканець матері, будучи напідпитку, наніс їй удар ножем в область грудної клітини зліва. [PERSON] була госпіталізована до реанімаційного відділення Конотопської ЦРЛ в стані алкогольного сп»ягніння. Батьки взяті на себе зобов»язання не виконують, не вважають за потрібне змінювати ситуацію на краще (а.с.15). З повідомлення Конотопського ВП ГУНП в Сумській області вбачається, що 10 травня 2016 року о 18 год. 30 хв. від лікаря ТШМД м. Конотопа надійшло повідомлення про те, що до Конотопської ЦРЛ з колото-різаною раною в області серця в стані алкогольного сп»яніння доставлено [PERSON], яка госпіталізована до реанімаційного відділення, 23 травня 2016 року близько 12 год. вона самовільно залишила медичний заклад, не бажаючи лікуватись (а.с.21). В акті обстеження умов проживання від 12 лютого 2016 року зазначено, що під час обстеження по [ADDRESS], де проживає відповідач з дітьми, було встановлено, що наявні меблі, побутова техніка. Продукти харчування в наявності. Умови проживання задовільні (в будинку чисто, тепло та прибрано. Місця для відпочинку та навчання дітей обладнані належним чином, одяг , взуття -в достатній кількості. [PERSON] знаходилась в стані алкогольного сп»яніння. (а.с.22). Згідно висновку органу опіки та піклування Конотопської міської ради вважається за доцільне відібрати [PERSON] та [PERSON] у [PERSON] без позбавлення її батьківських прав, що відповідає інтересам дітей (а.с.3,4). При цьому відповідно до ч.6 ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обгрунтованим, суперечить інтересам дитини. Так, Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. У принципі 6 Декларації прав дитини визначено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості, при цьому, малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір"ю. В преамбулі Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII, зазначено, що Держави-учасниці цієї Конвенції впевнені в тому, що сім'ї як основному осередку суспільства і природному середовищу для зростання і благополуччя всіх її членів і особливо дітей мають бути надані необхідні захист і сприяння, з тим щоб вона могла повністю покласти на себе зобов'язання в рамках суспільства, визнаючи, що дитині для повного і гармонійного розвитку її особи необхідно зростати в сімейному оточенні, в атмосфері щастя, любові і розуміння. Згідно із ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. При цьому в ст. 3 Конвенції про права дитини проголошено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов'язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують, щоб установи, служби і органи, відповідальні за піклування про дітей або їх захист, відповідали нормам, встановленим компетентними органами, зокрема, в галузі безпеки й охорони здоров'я та з точки зору численності і придатності їх персоналу, а також компетентного нагляду. А згідно ч.2 ст. 18 Конвенції з метою гарантування і сприяння здійсненню прав, викладених у цій Конвенції, Держави-учасниці надають батькам і законним опікунам належну допомогу у виконанні ними своїх обов'язків по вихованню дітей та забезпечують розвиток мережі дитячих установ. В ч.3 ст. 27 Конвенції передбачено, що Держави-учасниці відповідно до національних умов і в межах своїх можливостей вживають необхідних заходів щодо надання допомоги батькам та іншим особам, які виховують дітей, у здійсненні цього права і у випадку необхідності надають матеріальну допомогу і підтримують програми, особливо щодо забезпечення дитини харчуванням, одягом і житлом. Згідно зі статтею 9 цієї Конвенції держава має забезпечити, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли за рішенням суду буде встановлено, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Рішенням Європейського суду з прав людини «Савіни проти України», зокрема зазначено, якщо рішення про відібрання дітей мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Також може постати необхідність врахування цілої низки чинників. Зокрема, потрібно з'ясувати чи зазнаватиме дитина, якщо її залишать під опікою батьків, жорстокого поводження, чи страждатиме вона через відсутність піклування, через неповноцінне виховання та відсутність емоційної підтримки, або визначити чи виправдовується встановлення державної опіки над дитиною станом її фізичного чи психічного здоров'я. З іншого боку, сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід також не можна виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних заходів, не вдаючись до роз'єднання сім'ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням. В ч.1,2 ст.11 Закону України "Про охорону дитинства" також вказано, що сім"я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім"ї разом з батьками або в сім"ї одного з них та на піклування батьків. В ч.1 ст.12 Закону визначено, що виховання в сім"ї є першоосновою розвитку особистості дитини. Частиною 1 ст.3 СК України передбачено, що сім"я є первинним та основним осередком суспільства. В ч.3 ст.4 СК України визначено, що кожна особа має право на проживання в сім"ї. Відповідно до ч.1-3 ст.5 СК України держава охороняє сім"ю, дитинство, материнство, батьківство, створює умови для зміцнення сім"ї. Держава створює людині умови для материнства та батьківства, забезпечує охорону прав матері та батька, матеріально і морально заохочує і підтримує материнство та батьківство. Держава забезпечує пріоритет сімейного виховання дитини. Згідно ст.150 СК України батьки зобов'язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров'я, фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.3 ст.12 Закону України "Про охорону дитинства" держава надає батькам або особам, які їх замінюють, допомогу у виконанні ними своїх обов"язків щодо виховання дітей, захищає права сім"ї, сприяє розвитку мережі дитячих закладів. Крім цього, стаття 12 Закону України "Про охорону дитинства" зобов'язує батьків виховувати дітей, піклуватись про їх здоров'я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку їх природних здібностей, поважати гідність дітей, готувати їх до самостійного життя, праці, розвивати їх особистість, повагу до прав, свобод людини та громадянина. Такий же обов'язок щодо виховання та розвитку дитини на батьків покладає і стаття 59 Закону України "Про освіту". Відібрання дитини від батьків є заходом відповідальності останніх за невиконання або неналежне виконання ними своїх батьківських обов'язків. Головною метою такого заходу є захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і, стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов'язків. Суд вважає, що залишення дітей з матір'ю не становить реальної небезпеки для їх життя і здоров'я. Відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України « Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 № 3 хронічний алкоголізм батьків і захворювання їх на наркоманію мають бути підтверджені відповідними медичними висновками. Однак позивач такого медичного висновку не надав, при цьому в судовому засіданні його представник Дем»яненко А.О. сама пояснила, що єдиною підставою для відібрання у відповідача дітей є те, що вона страждає на хронічний алкоголізм. Також в судовому засіданні діти відповідачки [PERSON] та [PERSON] пояснили, що вони заперечують проти того, щоб їх відібрали від матері. Після попереднього розгляду справи про позбавлення батьківських прав мати інколи вживала спиртні напої по святах чи днях народженнях, з травня 2016 року взагалі не вживає спиртні напої, при проживанні з матір»ю для них ніякої загрози не існує. З урахуванням обставин справи та вищевикладених норм законодавства суд вважає, що немає підстав для задоволення позову про відібрання у відповідача дітей, піклуючись при цьому про інтереси останніх, надавши відповідачці ще один шанс для виправлення та доведення належного виконання нею своїх батьківських обов'язків. Згідно ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, нам які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак позивач доказів на підставу своїх вимог не надав. Враховуючи вищевикладене, в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed