Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-14 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Полтави звернувся позивач [PERSON] з позовною заявою до Державної казначейської служби України, Головного управління Державного казначейства в Полтавській області, Управління служби безпеки України в Полтавській області про відшкодування моральної шкоди, завданої незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури та суду. З врахуванням уточненої позовної заяви, позивач посилався на те, що він, його батько [PERSON] та мати [PERSON] є співвласниками квартири [ADDRESS] . В 2018 році його батько звернувся до приватного нотаріуса з проханням оформити заповіт на частину належної йому квартири на позивача. При цьому приватним нотаріусом батькові було повідомлено, що квартира понад 19 років перебуває під арештом, накладеним Управлінням СБ України в Полтавській області. Коли він взнав, що ще тоді, коли йому було 12 років, на його частину квартири протизаконно було накладено арешт, тобто правоохоронними органами в нього відібрано його власність, очевидно, з метою нею заволодіння працівниками УСБУ України в Полтавській області, то він втратив душевний спокій, втратив довіру родичів, друзів та знайомих. Він дуже страждав морально, не спав ночами, приймав заспокійливі ліки через те, що в той час, коли в 2014 році в боях захищав нашу державу, звільняв міста Слов`янськ та Красний Лиман над ним так жорстоко познущалися правоохоронці, фактично відібравши його частину квартири та позбавивши права розпоряджатися своєю власністю. Він повністю усвідомлює, що якби з ним щось трапилося на війні, то квартиру [ADDRESS] привласнили б працівники УСБУ України в Полтавській області. І ця обставина ще більше посилює його моральні страждання, які він оцінює в 50000 грн. А також, він та його дружина, [PERSON] , в минулому обоє лейтенанти міліції, працювали в правоохоронних органах. Він закінчив національну академію внутрішніх справ України, працював у міліції. Після повернення з закордонного відрядження в 2019 році мали намір працювати в поліції. Тобто, саме через протиправні дії відповідачів по справі він вирішив не робити кар`єру в поліції, оскільки втратив довіру взагалі до правоохоронців. Моральну шкоду в цьому плані він оцінює в 50000 грн. Через протиправні дії правоохоронців в сім`ї постійно виникають сварки та непорозуміння. Він не може пояснити його дружині чому його частину квартири було арештовано на довготривалий період. Моральну шкоду з приводу сімейних сварок, які могли привести до руйнування сім`ї він оцінює в 50000 грн. Вважає, що ці обставини, крім іншого, перешкоджають йому жити повноцінним життям, реалізувати свої плани та можливості. Крім того, усвідомлення того факту, що його ще малолітньою дитиною позбавлено приватної власності, права розпоряджатись нею довготривалий, 19 років, період, враховуючи конкретні обставини справи, характер моральних страждань, їх наслідки та негативні впливи внаслідок незаконного арешту квартири, що нанесена йому моральна шкода неправомірним арештом квартири не може бути оцінена менше, ніж в 150000 грн. Просив задовольнити його позов в повній мірі. Позивач отримав копію ухвали суду про відкриття провадження по справі, жодних клопотань та заяв до суду не подав. Відповідачі - Державне казначейство України та Головне управління Державного казначейства України в Полтавській області відзиву на позов не направили. Представник відповідача - УСБУ в Полтавській області, направив до суду відзив на позов, в якому зазначив, що позовні вимоги не визнає, просив відмовити у їх задоволенні посилаючись на те, що одним із основоположних принципів цивільного судочинства є принципи змагальності сторін. Так, відповідно до частини 3 статті 12 та частини 1 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частин 1 та 2 статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Цілком зрозумілим та очевидним є той факт, шо у зв`язку з цим впродовж тривалого часу належна [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] квартира перебувала під арештом, оскільки співвласники не вчиняли з нею жодних правочинів. При цьому, вони не були позбавлені можливості володіти та користуватись житлом. Лише у 2018 році, при спробі оформити заповіт на належну частку квартири [PERSON] дізнався про накладений на неї арешт у 2001 році. Враховуючи викладене, Управління вважає, шо вказана ситуація на даний час використовується позивачем з метою безпідставного збагачення шляхом подачі позовної заяви про стягнення моральної шкоди, оскільки обставини, на які посилається позивач, взагалі не можна вважати моральною шкодою, будь-які докази спричинення позивачеві моральної шкоди не надані, а заявлена сума відшкодування позбавлена розумності, виваженості та справедливості. При цьому, доводи позивача носять вочевидь надуманий, позбавлений логіки та незрозумілий за змістом характер. Враховуючи посилання статей ЦК України, саме Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" (від 01.12.1994 № 266/94-ВР) (далі - Закон №266) визначає вичерпний перелік підстав та випадки, за яких підлягають відшкодуванню шкода. Згідно статті 1 Закону №266, відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законом України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Аналізуючи наведені норми позивачем не наведено (надано) жодних доказів (документальних матеріалів), які б давали підстави для відшкодування моральної шкоди, оскільки УСБУ в Полтавській області ніяких незаконних дій стосовно Позивача не вчинялись, що в подальшому призвели до порушення у Позивача нормальних життєвих зв`язків, вимагання зусиль організації свого життя, страждань, що привели до погіршення або позбавлення можливостей реалізації своїх звичок та бажань. Таким чином. Позивачем в позовній заяві будь-які докази спричинення позивачеві моральної шкоди не надані, як не зазначено та не надано ніякого розрахунку визначення розміру моральної шкоди для відшкодування, а лише вказано, що моральна шкода, на його думку, становить 150000,00 грн., як не визначено і розмір відшкодування шкоди для кожного Відповідача. Суд, дослідивши письмові докази, що є в матеріалах справи, проаналізувавши їх, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити виходячи з наступних підстав. У відповідності з ч.1\~ст.13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Ч.3 ст. 13 ЦПК України передбачено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право власності на житло №668 від 13.08.1998 року, квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної, спільної сумісної власності гр. [PERSON] , та членам її сім`ї: [PERSON] , [PERSON] . Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень на квартиру за адресою: [ADDRESS] було накладено арешт на підставі постанови б/н від 14.06.2001 р. УСБУ в Полтавській області. Арешт на спірну квартиру був накладений під час розслідування кримінальної справи стосовно колишнього голови Полтавської обласної профспілки «Солідарність» [PERSON] Валентина Олексійовича по факту нецільового використання бюджетних коштів за ознаками злочину, передбаченого ч. 2 ст. 80-3\~КК України ( в редакції 1960 р.). Дана кримінальна справа була порушена 14 червня 2001 року т.в.о. начальника спецпідрозділу по боротьбі з корупцією та організованою злочинністю УСБУ в Полтавській області. Постановою слідчого СВ УСБУ в Полтавській області від 14 серпня 2001 року кримінальну справу №141 стосовно [PERSON] було закрито за відсутністю в його діях складу злочину, передбаченого ст. 80-3\~ч.2 КК України. При цьому питання про зняття, накладеного під час розслідування, арешту на належну позивачу квартиру, не було вирішено, що встановлено постановою Полтавського апеляційного суду від 07.11.2019 року по справі №553/998/19 (а.с.8-11). Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Частинами 1-2 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Пунктом 1 частини першої статті 1 Закону України від 01 грудня 1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» (далі - Закон №266/94-ВР) передбачено, що відповідно до положень цього Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Частиною другою статті 1 вказаного Закону встановлено, що у випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 2 Закону №266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Отже, чинним законодавством чітко визначено підстави та порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, у тому числі й відшкодування (повернення) сум, сплачених за надання йому юридичної допомоги. Вказані висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року (справа № 383/596/15). Статтею 4 Закону № 266/94-ВР встановлено, що відшкодування шкоди у випадках, передбачених пунктами 1, 3, 4 і 5 статті 3 цього Закону, провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного та психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Відповідно до частин другої та третьої статті 13 Закону №266/94-ВР розмір моральної шкоди визначається з урахуванням обставин справи в межах, встановлених цивільним законодавством. Відповідно до ч. ч. 1, 2\~ ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Так як арешт на майно позивача був накладений в період розслідування кримінальної справи відносно його батька [PERSON] за ст. 80-3 КК України ( в редакції 1960 року), а міра покарання за вказаною статтею передбачала конфіскацію майна, відповідно до ч. 2 ст. 125 КПК України (в редакції 1960 року ) накладення арешту на майно було обов`язком слідчого, тому підстави вважати, що арешт був накладений незаконно, відсутні. Разом з тим, позивачем до позовної заяви, крім копії його паспорта та ідентифікаційного коду, копії посвідчення та копії постанови Полтавського апеляційного суду від 07.11.2019 року по справі №553/998/19, будь-яких інших доказів на підтвердження фактів про які він зазначає у своїй позовній заяві, а саме, що він коли дізнався про накладений арешт на частину квартири, що правоохоронні органи хотіли заволодіти його власністю, після чого він втратив душевний спокій, втратив довіру родичів, друзів та знайомих, дуже страждав морально, не спав ночами, приймав заспокійливі ліки, через протиправні дії відповідачів по справі він вирішив не робити кар`єру в поліції, оскільки втратив довіру взагалі до правоохоронців, через протиправні дії правоохоронців в сім`ї постійно виникають сварки та непорозуміння які б могли привести до руйнування сім`ї, що саме ці обставини перешкоджають йому жити повноцінним життям, реалізувати свої плани та можливості, характер моральних страждань, їх наслідки та негативні впливи на які останній посилається як на ті, що спричинили йому моральної шкоди не надано. Також позивачем не надано доказів та обгрунтувань того, з чого саме він виходив оцінюючи завдану йому моральну шкоду саме в сумі 150\~000 грн. Позивач по справі не мав статусу підозрюваного в розумінні ст. 43-1 КПК України чинного на час розслідування кримінальної справи порушеної УСБУ в Полтавській області 2001 року, не допитувався, справа відносно позивача не направлялась до суду з обвинувальним висновком. Ці обставини підтверджуються і самою позовною заявою, в якій позивач вказав, що про вказану кримінальну справу та накладений арешт він дізнався лише в 2018 році, при цьому зазначає, що в Україну він повернувся в 2019 році, а тому твердження позивача, що він страждав від цього протягом багатьох років з дитинства спростовуються. Відповідно\~до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позивачем не надано жодних доказів в обгрунтування своїх позовних вимог та розрахунку спричиненої йому моральної шкоди, а отже в задоволенні позову про стягнення на користь позивача 150 000 грн. моральної шкоди слід відмовити у зв`язку з недоведеністю позовних вимог .

Outcome: dismissed