Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-10 00:00:00

22 травня 2020 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» Гребенюк О.С. через поштове відділення звернувся в суд із позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості в розмірі 455599, 62 грн. та судових витрат в розмірі 2102, 00 грн., який надійшов в суд 28.05.2020р. В обґрунтування позову зазначає, що [PERSON] звернулась в Банк з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала заяву б/н від 16.12.2011р., якою підтвердила свою згоду, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Тарифами», які викладені на банківському сайті, складає між стронами Договір про надання банківських послуг (надалі - Договір). Банк зауважив, що відповідач шляхом підписання вищевказаної анкети-заяви уклала договір приєднання та погодилась з умовами публічного договору. В подальшому, боржник отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку«Універсальна, 55 днів пільгового періоду» зі сплатою відсотків за користування кредитом, активно використовувала кредитні кошти, здійснювала операції щодо повернення кредитних коштів та відсотків за кредитом, що свідчить в свою чергу про підтвердження факту укладення договору та обізнаність з його істотними умовами. Банк свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі, а відповідач [PERSON] в порушення умов договору своєчасно не погасила заборгованість за кредитом. У зв`язку з цим, станом на 28.04.2020р. заборгованість [PERSON] становить 45599, 62 грн., яка складається з наступного: 26593, 41 грн. - заборгованість за простроченим тілом кредиту; 9558, 20 грн. - заборгованість за відсотками нарахованими на прострочений кредит згідно ст. 625 ЦК України; 6800, 41 грн. - нарахована пеня; 500, 00 грн. та 2147, 60 грн. - штрафи. З огляду на зазначене, просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 45599, 62 грн. за кредитним договором б/н від 16.12.2011 року та судові витрати у розмірі 2102, 00 грн. Ухвалою Новодністровського міського суду Чернівецької області від 18 червня 2020р., після усунення недоліків позовної заяви, відкрито спрощене позовне провадження у справі із викликом (повідомленням) сторін, призначено судове засідання, яке неодноразово відкладалося. 08 липня 2020 року відповідач [PERSON] подала відзив на позовну заяву про стягнення заборгованості, в якому зауважила, що по заявлених Банком позовних вимогам сплив строк позовної давності, оскільки представник позивача надав розрахунок з 10.06.2013р. по 28.04.2020р., проте, на думку боржника, строк позовної давності закінчився 16.06.2016р. Окрім того, вказала, що сплив і спеціальний строк позовної давності, який застосовується до вимог про стягнення пені чи неустойки. Оскільки у заяві про отримання кредиту згоди на збільшення загального та спеціального строку позовної давності не надавала, то просить суд застосувати строки позовної давності до основних та похідних вимог за Договором. Також, стверджує, що не підписувала «Умови та правила надання банківських послуг» та «Тарифи Банку», не була з ними ознайомлена працівниками позивача, а тому дані Умови і Тарифи не можуть бути складовою частиного Договору. Відповідач підтвердила, що 16.12.2011р. підписала Анкету-Заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку із зазначенням бажаного кредитного ліміту у сумі 5000 грн., однак не мала можливості самостійно ознайомить на сайті банку чи у письмовому вигляді з даними Умовами та Тарифами. Зазначає, що в Анкеті-Заяві не вказано відсоткової ставки по кредиту, відсутні умови про відповідальність у вигляді неустойки та її розміри, строк дії кредитної картки закінчився в жовтні 2018р., а тому вважає, що позовні вимоги є безпідставними і не підлягають задоволенню. 28 липня 2020 року в суд засобами електронного зв`язку надійшла відповідь на відзив, у якій представник позивача вказала, що Умови та Правила надання банківських послуг, які розміщенні на офіційному сайті позивача ПАТ КБ «Приватбанк», є публічною офертою, що містить умови та правила надання послуг банком його клієнтам. В такий спосіб клієнт отримує доступ до всіх без виключення послуг банку. Оскільки відповідач підписала Заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг, в якій зазначено, що клієнт ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг по платіжним карткам, Тарифами Банку та із заявою клієнта складають разом Договір банківського обслуговування. На думку представника позивача, зміст кредитного договору зафіксовано в декількох документах: в Заяві позичальника, Умовах та Правилах надання банківських послуг та Тарифах. Таким чином, між сторонами було укладено договір у письмовій формі, на підставі якого відповідачу було відкрито картковий рахунок № [NUMBER] . Ключем до карткового рахунку є пластикова картка, яку отримала [PERSON] , та номер мобільного телефону, вказаний у заяві боржника. Банк вважає, що законодавчо не встановлено обов`язок кредитора на відібрання підпису позичальника під згаданою вище інформацією, доказом наявності факту ознайомлення Відповідача з умовами кредитування є фактичне прийняття пропозиції до укладення договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). При цьому, користування банківською картою виду «Універсальна» свідчить про обізнаність клієнта з тим, що користування кредитними коштами здійснюється за Правилами і Тарифами даної картки. Представник банку зауважила, що наданий позивачем розрахунок заборгованості носить інформаційний характер, натомість виписка з рахунку боржника є первинним джерелом інформації, а отже доказом отримання кредитних коштів, строків погашення та сплати кредитних платежів. Також, представник позивача вказала, що на відповідача покладається обов`язок доказування факту неознайомлення з Умовами і Тарифами банку. Банк зазначив про помилкове посилання боржника на правову позицію ВСУ у справі №6-16цс15 від 11.03.2015р., оскільки позивач не посилався на ст. 259 ЦК України як підставу для стягнення заборгованості і, окрім іншого, вважає, що звернувся до суду в межах строків позовної давності, так як для позичальника було встановлено порядок сплати строкових місячних платежів, для кожного з яких окремо рахується трьохрічний строк позовної давності. При тому, звернення Банку з позовом до суду 21.05.2020 року було в межах загальних строків позовної давності, так як строк дії кредитної картки закінчився в жовтня 2018 року. На думку позивача, посилання [PERSON] на правову позицію ВП ВС від 03.07.2019р. є некоректним з огляду на різні докази, а відтак і встановлені судом обставини справи, оскільки в даній справі та в справі №342/180/17-ц була різна доказова база про ознайомлення боржника з Умовами і Тарифами банку. Таким чином, представник банку просить відхилити доводи відповідача та задоволити позов в повному обсязі. В судове засідання сторони по справі та їх представники не з`явилися. Представник Банку Гребенюк О.С. подав клопотання, згідно якого просить справу розглядати у відсутності представника Банку, позовні вимоги підтримує в повному обсязі; проти винесення по справі заочного рішення не заперечує (а.с. 60). Відповідач [PERSON] подала клопотання від 10.08.2020р. про розгляд справи у її відсутності (а.с.135). З`ясувавши обставини справи, дослідивши письмові докази, суд встановив, що 16 грудня 2011р. [PERSON] підписала письмову Анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг Приватбанку (а.с. 22), в якій вказано персональні дані відповідача та бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою «Універсальна», що підтверджується копією заяви-анкети та визнається самою відповідачкою. Відповідно до п. 1. Статуту АТ КБ «ПРИВАТБАНК» (нова редакція) Банк було створено відповідно до установчого договору від 07.02.1992р. у формі ТзОВ КБ «ПриватБанк», 06 липня 2000р. реорганізовано у ЗАТ КБ «ПриватБанк», а згідно рішення зборів акціонерів від 30.04.2009р. змінено найменування на ПАТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником за всіма правами та обов`язками ЗАТ КБ «ПриватБанк». В подальшому, за рішенням єдиного акціонера Банку від 21.05.2018р. змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування на АТ КБ «ПриватБанк», який є правонаступником за всіма правами та обов`язками ПАТ КБ «ПриватБанк» (а.с. 56-57) та проведено державну реєстрацію зміни найменування, що підтверджується випискою з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань від 14.06.2018р. (а.с. 55). Як вбачається із довідок позивача про видані кредитні картки та зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с.20-21) [PERSON] були видані на обслуговування та використання кредитних коштів кредитні картки, які у відповідності до виписки з кредитного рахунку відповідача (а.с.15-19) використовувалась останньою з жовтня 2013 року до червня 2017 року, зокрема, на загальну суму 13002, 22 грн. Тобто, відповідач отримала від Банку кредитні кошти загалом в розмірі 13002,22 грн., що в силу положень ст. 1049 ЦК України свідчить про укладення кредитного договору. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. У ч. 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). У ч. 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір згідно ст. 1055 ЦК України укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Згідно ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ "ПриватБанк"). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. У ч.ч. 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Як вбачається із заяви-анкети позичальника від 16 грудня 2011 року процентна ставка в цій заяві не зазначена. Крім того, у цій заяві також відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та не визначено її розміру. Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема, заборгованість за відсотками на поточну і прострочену заборгованість за користування кредитними коштами, а також пеню і штрафи за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 16 грудня 2011 року, посилався на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/як невід`ємні частини спірного договору (а.с. 23-49, 124-129). Витягом з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких, зокрема, визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема, й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), і саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування. Також суд звертає увагу, що витяг з тарифів картки «Універсальна» містить чотири підвиди даного Тарифу, зокрема: «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», «Універсальна CONTRACT» та «Універсальна GOLD». Кожен з цих підвидів тарифу «Універсальна» містить свою відсоткову ставку, пільговий період, розмір пені, штрафу, комісійних платежів тощо. А тому, погодження клієнта про отримання картки «Універсальна» та вказівка представника позивача на конкретний вид картки «Універсальна», зокрема, «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», не є достатнім для визначення конкретного підвиду даного тарифу за відсутності підпису відповідача на Умовах та правилах надання кредиту. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження N 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст. 634 ЦК України, за змістом якої договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ "ПриватБанк" в період - з часу виникнення спірних правовідносин (16 грудня 2011 року) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (22 травня 2020 року), тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно ч. 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою, і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Відтак, суд дійшов висновку, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна" "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачем та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 16 грудня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Аналогічна правова позиція висловлена ВП ВС у постанові від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17, яка, всупереч позиції представника позивача, є релевантною при даних обставинах справи та правових відносинах. Враховуючи вищенаведене, суд відхиляє доводи представника позивача, висловлені також у відповіді на відзив відповідача, про обізнаність позичальника із всіма умовами та тарифами кредитного договору та їх невід`ємний характер по відношенню до основного кредитного договору. При цьому, помилковими є твердження Банку про обов`язок саме відповідача [PERSON] доказати свою необізнаність з Умовами та Тарифами кредитора з огляду на встановлений законодавством обов`язок фінансової установи ознайомлювати клієнта з банківськими послугами та умовами кредитування. На думку суду, витяг з кредитного рахунку боржника не свідчить про обізнаність з Умовами та Тарифами банку, як про це стверджує представник позикодавця, а лише підтверджує факт отримання кредитних коштів, а відтак укладення кредитного договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно ч. 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Так, свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч.ч. 1, 3 ст. 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII "Про захист прав споживачів" (далі - Закон № 1023-XII). Згідно п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону № 1023-ХІІ споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09 квітня 1985 року N 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН, зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В "Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань" від 11 липня 2013 року зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту і Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ "ПриватБанк" дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. Також суд зауважує, що безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір від 16 грудня 2011 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи вимоги ч. 2 ст. 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, на думку суду, АТ КБ "ПриватБанк" вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Проте, як вбачається із наданої позивачем виписки за договором № б/н із [PERSON] станом на 30.04.2020р., остання сплатила як шляхом внесення готівки на рахунок. Так і шляхом зарахування з іншого банківського рахуку на кредитний рахунок загалом 22923,92 грн. З огляду на загальну суму отриманих кредитних коштів в розмірі 13002, 22 грн., відповідач повністю повернула позику (кредит). За таких обставин, доводи позикодавця про порушення його прав є безпідставними, а тому суд приходить до висновку, що в задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості слід відмовити повністю. При цьому, суд вважає помилковим посилання відповідача на необхідність застосування строків позовної давності, оскільки, на думку суду, права банку порушені не були. Строк позовної давності може бути застосовано лише при порушеному праві чи інтересові, а відтак, у задоволенні заяви боржника про застосування строків позовної давності слід відмовити. На підставі ст. 8, 42 Конституції України, ст.ст. 1, 3, 207, 509, 526, 530, 549, 551, 626, 628, 633-634, 638, 1048-1050, 1054-1055, 1056-1 ЦК України, ст. ст. 1, 11 Закону України від 12.05.1991р. № 1023-XII "Про захист прав споживачів" та

Outcome: dismissed