Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-17 00:00:00

У серпні 2012 року [PERSON] (далі - позивач 1), [PERSON] (далі - позивач 2) звернулися до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач 1), [PERSON] (далі - відповідач 2), [PERSON] (далі - відповідач 3), [PERSON] (далі - відповідач 4) про захист честі, гідності та ділової репутації, відшкодування моральної шкоди та зобов'язання здійснити певні дії. У своїх позовних вимогах, позивачі просили суд визнати недостовірною інформацію, проголошену відповідачами відносно позивачів у справах: № 25/207, № 54/297, № 62/185, № 62/175, № 35/465, № 51/535, № 51/515; заборонити відповідачам вчиняти дії, які принижують честь, гідність та ділову репутацію позивачів; зобов'язати відповідачів принести публічні вибачення позивачам; відшкодувати моральну шкоду по 1 грн. кожній з позивачів та стягнути солідарно з відповідачів судові витрати. Позивач 1 та представник позивача 2 в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідачі в судовому засідання заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, суду надали письмові заперечення. Суд, заслухавши пояснення позивача 1 та представника позивача 2, відповідачів, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі виходячи з наступного. Ст. 3 Конституції України, передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Судом було встановлено і це підтверджено сторонами, що у матеріалах справ: № 25/207, № 54/297, № 62/185, № 62/175, № 35/465, № 51/535, № 51/515, які були розглянуті Господарським судом м. Києва, містяться пояснення відповідачів надані ними при розгляді даних справ. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. за № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 Цивільного кодексу України). Однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ст. 129 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а позивачами не було доведено та обґрунтовано своїх вимог. Враховуючи пояснення та надані по справі докази, суд вважає, що позивачі не довели тих обставин, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог, оскільки, висловлювання відповідачів при наданні пояснень у зазначених справах є не фактичними твердженнями, недостовірною інформацією, а оціночними судженнями, крім того, позивачами обрано невірний спосіб спростування недостовірної, на їхню думку, інформації, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed