Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-21 00:00:00

[PERSON] звернувся до Словянського міськрайонного суду Донецької області з позовною заявою до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Жданівці Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що він з працедавцем ДВАТ «Шахта ім. 60 років ВЖСР» перебував у трудових відносинах. За час виконання професійних обовязків працював на різних посадах, повязаних з виконанням робіт у шахті. Під час виконання трудових обовязків він отримав трудове каліцтво при наступних обставинах: 10 квітня 2001 року, працюючи грозом у третю зміну, він отримав наказ на обслуговування комбайна 1К-101. Просуваючись біля комбайну, у районі тумби «Спутник» №15, він був травмований стойкою 6-СУГ-М, що впала з другого ряду кріплення, у звязку з тим, що не було перевірено стан крепі. Керівництво роботами здійснював помічник начальника дільниці [PERSON] У лікарні йому було встановлено діагноз: «закрита травма грудної клітини, перелом IV, VII, VIII, IX ребер, розрив лівої легені, пневмоторакс». Враховуючи ступень тяжкості отриманої травми, період знаходження на лікарняному, його було направлено до Обласної МСЕК на проходження експертизи. За результатами проходження Медико-соціальної експертизи щодо наявності втрати професійної працездатності за підсумками первинного обстеження Обласною МСЕК (Серія ДОН-02 №060258 від 23 липня 2002 року, Серія 2-18 АВ №120549 від 23 липня 2002) йому встановлено 50 % стійкої втрати працездатності та 3 групу інвалідності безстроково. [PERSON] зі ст. 23 ЦК України моральна шкода полягає у фізичному болю, та стражданнях, яких фізична особа зазнала у звязку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоровя. У результаті цього трудового каліцтва він отримує психологічні страждання, які негативно впливають на образ його життя, а саме: з моменту отримання травми і до теперішнього часу він живе з відчуттям сильного душевного хвилювання, він досі має проблеми зі сном, постійно роздратований, відчуває загальну слабкість, загальний біль отриманої травми підсилюється при психоемоційному навантаженні, зміні погодних умов, які негативно впливають на його стан. Він знаходиться в пригніченому стані через те, що можливості повного відновлення здоровя вже не має, теперішній стан його здоровя залишиться назавжди. Наслідки отриманої травми порушили його професійні плани, оскільки він отримав незворотні наслідки у своєму здоровї, він втратив можливість отримати підвищення на роботі, так як частина робочих професій для нього була закрита, у звязку з невідповідністю фізичного стану здоровя вимогам, що предявляються до працівників. Все це позначилося не тільки на його здоровї, а також і на його психіці. Усі ці фактори викликають негативні емоції і переживання. Порушено його нормальні життєві звязки, йому доводиться докладати додаткових зусиль для організації свого життя, адже він не може в повній мірі переносити фізичні навантаження. Таким чином, вже на протязі 14 років він вимушений переносити та терпіти наслідки отриманого каліцтва, які виражаються у сильних больових відчуттях. Враховуючи, що рішенням МСЕК йому встановлено 50% втрати професійної працездатності та 3 групу інвалідності, він просить суд стягнути з відповідача моральну шкоду, яка була йому завдана у результаті трудового каліцтва на виробництві, яку він оцінюю в 50000 грн. Приписами статті 46 Конституції України (254к/96-ВР) закріплено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та інших випадках, передбачених законом. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 08 жовтня 2008 року № 20- рп, громадянам надано право на відшкодування моральної шкоди за рахунок власника, або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи той факт, що його трудове каліцтво вперше встановлено 23 липня 2002 року, він дійшов висновку про виникнення страхового випадку в період дії Закону України «Про загальнообовязкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», в редакції Закону від 23 лютого 2007 року № 717-V. Просить суд беручи до уваги тяжкість травми, наслідків та строку реабілітації стягнути з відповідача «Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань України в м. Жданівці» на його користь 50000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва. Позивач [PERSON] до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. До суду 21 листопада 2016 року від позивача надійшла Заяви, в який він просить суд розглядати справу без його участі, з участю його представників ТОВ «Юридична компанія «Гарант Правосуддя».( а.с.38). Представник позивача ТОВ «Юридична компанія «Гарант Правосуддя», що діє на підставі Договору про надання юридичних послуг №Ф 10/16пр від 28 жовтня 2016 року, Довіреності №Ф- 10/16пр від 30 жовтня 2016 року ( а.с. 29-33) до судового засідання не з»явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи. 03 грудня 2016 року звернувся до суду з Заявою, в якій просить суд розглянути справу без їх участі, та задовольнити позовні вимоги [PERSON] ( а.с.49) Представник відповідача - [PERSON], яка діє на підставі Довіреності №13 від 18 листопада 2016 року в судовому засіданні не визнала позовні вимоги [PERSON] та суду пояснила, що позов вважають незаконним та необґрунтованим, таким, що не відповідає чинному законодавству України. [PERSON] перебуває на обліку та отримує страхові виплати у відділенні Фонду у м. Жданівці, у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, який трапився 10 квітня 2001 року, під час того, як позивач працював у ДВАТ "Шахта ім.. 60 років ВЖСР". За висновком МСЕК (серія та номер довідки: 2-18 АВ № 120549 від 23.07.2002), позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності первинно. [PERSON] №17 Про нещасний випадок на виробництві від 12 квітня 2001 року в п.13 - особи, які допустили порушення законодавства про працю та правила з охорони праці зазначений [PERSON] Окрім цього, в аналізі судової практики у справах про відшкодування моральної шкоди, завданої у зв'язку з ушкодженням здоров'я під час виконання трудових обов'язків, викладеному у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01вересня 2011 року (документ n0010740-11) зазначається, що згідно з інформацією судів Донецької області, якими враховано правову позицію Верховного Суду України, розмір моральної шкоди визначався відповідно до відсотків втрати працездатності, встановлених МСЕК, при 10 % дорівнював 3 000,00 грн., при 30 % - 9 000, 00 грн., при 80 % - 24 000,00 грн. Враховуючи викладене, вважаємо, що при визначенні розміру позовних вимог у розмірі 50 000,00 грн. (п'ятдесят тисяч гривень 00 копійок) позивачем не було враховано вимог розумності та справедливості, та розрахунок моральної шкоди, що на думку позивача підлягає стягненню з відділення Фонду у м. Жданівці не ґрунтується на нормах діючого законодавства. Відповідно до ст. ст. 21, 28, 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання України" у редакції, чинній на час встановлення позивачу стійкої втрати професійної працездатності, обов'язок по сплаті страхової виплати за моральну шкоду, спричинену внаслідок професійного захворювання покладався на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Але, при цьому, мали бути певні обставини, а саме, ступень моральної шкоди та встановлення факту моральної шкоди повинно підтверджуватися висновками медичних установ, адже, сама по собі наявність виробничої травми не завжди призводе до моральних страждань. Відповідно до Порядку встановлення медико-соціальними експертними комісіями ступеня втрати професійної працездатності у відсотках працівникам, яким заподіяно ушкодження здоров'я, пов'язане з виконанням трудових обов'язків, затвердженим наказом МОЗ України від 22.12.1995р.(з подальшими змінами) № 212, на медико-соціальні експертні комісії, у тому числі покладено обов'язок встановлення факту спричинення моральної шкоди. Відповідно до п.3.8. зазначеного Порядку, при встановленні факту моральної шкоди медико-соціальна експертна комісія враховує як характер каліцтва чи іншого ушкодження здоров'я, так і залишкову працездатність потерпілого, а висновком та підставою для відшкодування моральної шкоди може бути висновок лікаря-психіатра лікувально-профілактичного закладу, або лікарсько-консультаційної чи медико-експертної комісії про стрес, якого зазнав потерпілий у результаті трудового каліцтва чи професійного захворювання, чи їх наслідків, про депресію чи інші негативні вияви стану потерпілого. При цьому, такі висновки слід розглядати в комплексі з іншими документами і наявними відомостями про потерпілого. Отже, згідно довідок МСЕК, що містяться в особовій справі потерпілого не вбачається, що комісією було встановлено спричинення моральної шкоди [PERSON]. Матеріали справи, також, не містять жодного документу який би підтверджував, що симптоми позивача, на які він посилається були відсутні до трудового каліцтва (фізичні, душевні, психічні страждання). Порядком встановлення факту спричинення моральної шкоди особам, яким заподіяно ушкодження здоров'я на виробництві визначено компетентний орган - медико-соціальну експертну комісію, яка, в свою чергу, вирішує вказане питання із урахуванням висновків відповідних спеціалістів, та враховує як характер каліцтва, так і залишкову працездатність потерпілого, а також інші відомості про потерпілого. П. 27 ст. 77 Закону України від 20.12.2005 року "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та п. 22 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 ст. 1, підпункту "є" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", якими обов'язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Крім того, Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-ХІУ, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків. У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 містяться вимоги щодо з'ясування судом того - чим підтверджується факт заподіяння моральної шкоди, чи є вина останнього в її заподіянні, а також - з яких міркувань виходив позивач при оцінці спричиненої моральної шкоди. Ці обставини не з'ясовані, тобто відсутні медичні документи які підтверджують факт заподіяння моральної шкоди, характер та тривалість страждань по травмі не дають підстав для стягнення суми, яка була зазначена, суд повинен з'ясувати ці обставини та перевірити. Крім того, у цій цивільній справі відсутні факти не тільки спричинення моральної шкоди, але й також обґрунтування розміру цієї шкоди, відсутні докази зміни образу життя, характеру фізичних та душевних страждань. Обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини що мають значення для вирішення спору. Відповідно до ст. 10, 60 ЦПК - кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. [PERSON] до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. Отже, виходячи із цього Конституційний суд України своїм рішенням від 08.10.2008 року зазначив, що до правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди внаслідок каліцтва або професійного захворювання, спричиненого працівникам умовами виробництва застосовуються норми цивільного законодавства України, а саме ст. 1167, 1168 ЦК України. Оскільки саме ці норми регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої здоров'ю будь-якої особи, незалежно від підстав її виникнення. Водночас Конституційний Суд у своєму рішенні застосовує до цих правовідносин і норми ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, з урахуванням практики Верховного суду України по розгляду цієї категорії справ (справа № 6-23297с608 від 18.02.2009 року) слід зазначити, що спеціальна норма, а саме положення статей 21, 28, 34 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричини втрату працездатності", якою було передбачено право робітника на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, втратили чинність, тому спірні правовідносини регулюються нормами чинного трудового законодавства. Окрім цього, з 01.01.2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці". Цим законом внесено зміни до законодавчих актів України, а саме ЗУ «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ викладено в новій редакції з назвою: Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ". Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону № 1105-ХIV (в редакції від 01.01.2015 року), страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. [PERSON] із ч.8 ст. 36 зазначеного Закону, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. З огляду на зазначену вище норму Закону, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте, це не позбавляє названих осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Позивач звернувся до суду у 2016 році, норми за якими передбачено відшкодування моральної шкоди вже не діють, проте це не позбавляє позивача можливості у разі доведення ним факту заподіяння йому моральної шкоди від професійного захворювання або трудового каліцтва отримати певні суми на його відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Виключення ж відшкодування моральної шкоди із складу страхових виплат, передбачених ст. 34, 36 Закону у редакції від 01.01.2015 року, виключає і обов'язок, отже і відповідальність Фонду по їх оплаті. Така ж сама позиція викладена у рішенні Апеляційного суду Донецької області від 23.08.2016 року по справі № 219/5961/16-ц за позовом [PERSON] до відділення Фонду у м. Артемівську. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року, справа № 1-7/99, зазначається, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може застосовуватися на закони та інші нормативно-правові акти які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Конституційний Суд України в Рішенні від 03.10.1997 № 4-зп (v004р710-97) у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. У ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-ХІV (в редакції від 01.01.2015 року) є пряма вказівка на дію даної норми у часі, а саме: незалежно від часу настання страхового випадку, відшкодування моральної шкоди, завданої трудовим каліцтвом, здійснюється відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Ст. 150 Конституції України передбачає, що рішення Конституційного суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Вважає, що відшкодовувати моральну шкоду у зв'язку з трудовим каліцтвом у даному випадку має виключно роботодавець ДВАТ "Шахта ім.60років ВЖСР ", з огляду на наступне: Відповідно до положень ст. 153 КЗпП України на всіх підприємствах, в установах, організаціях створюються безпечні і нешкідливі умови праці, забезпечення яких ч. 2 вказаної статті покладено на власника або уповноважений орган. [PERSON] ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець зобов'язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а, також, забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони здоров'я. [PERSON] абз. 11 ст. 13 Закону України "Про охорону праці" роботодавець здійснює контроль за додержанням працівником технологічних процесів, правил поводження з машинами, механізмами, устаткуванням та іншими засобами виробництва, використанням засобів колективного та індивідуального захисту, виконанням робіт відповідно до вимог з охорони праці, та несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Ст. 237-1 КЗпП України надає право працівникові на відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди (з подальшими змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. У зв'язку з вищевикладеним, з метою недопущення нецільового та незаконного використання коштів Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України, відділення Фонду у м. Жданівці не може визнати та виплатити [PERSON] грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди, заподіяної внаслідок трудового каліцтва, оскільки, для цього відсутні законні підстави. Просить суд у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у м. Жданівці Донецької області відмовити в повному обсязі. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги [PERSON] до Відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Жданівці Донецької області про відшкодування моральної шкоди, завданої у результаті трудового каліцтва не підлягають задоволенню з наступних підстав. У статті 1 Загальної декларації прав людини проголошено, що всі люди народжуються вільними й є рівними за своєю гід\-ністю та правами. Вони наділені розумом і совістю та повинні діяти один щодо одного в дусі братерства. Кожна людина має всі права і всі свободи, проголошені цією Декларацією, неза\-лежно від раси, кольору шкіри, статі, мови, релігії, політичних або інших переконань, національного чи соціального походження, майнового, станового або іншого становища (ст. 2). [PERSON] зі статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, всі особи є рівними перед судами і трибуналами. Це основоположні міжнародні правові норми з питань рівності прав людини, на які орієнтується всі правові держави світу. Конституція України закріплює основні засади правового статусу людини і громадянина в Україні, тобто ті провідні ідеї, що покладені в основу змісту й умов реалізації прав та обов'яз\-ків людини і громадянина в нашій державі. Передусім це стосу\-ється частин 1, 2 ст. 24 Конституції України, відповідно до яких: «Громадяни мають рівні« конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв ^і обмежень за ознаками раси, ко\-льору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального поводження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками». Крім того, ч. 2 ст. 21 Конституції України закріплює засаду невідчужуваності та непорушності прав і свобод людини. Відповідно до цієї заса\-ди не допускається не тільки відчуження прав і свобод, якими людина володіє, а й обмеження їхнього змісту, створення пере\-шкод для їх реалізації тощо. Дані положення повною мірою поширюються і на передбачені цивільно-процесуальним за\-коном права суб'єктів цивільного провадження. У загальному розумінні рівність перед законом означає обо\-в'язок всіх додержуватися приписів закону, використовувати закон у своїх інтересах. Закріплення рівності перед законом як засади здійснення правосуддя в цивільних справах означає, що жодна обста\-вина не може стати підставою для надання будь-яких привілеїв або запровадження будь-яких обмежень, що суперечать припи\-сам цивільно-процесуального закону щодо прав і обов'язків всіх суб'єктів провадження. У відповідності до п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №2 від 12 червня 2009 року «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» « Відповідно до положень статей 55, 124 Конституції України та статті 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У відповідності до п.п. 10,11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 1 листопада 1996 року « Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» «Конституційні положення про законність судочинства та рівність усіх учасників процесу перед законом і судом ( ст. 129 Конституції) зобов»язують суд забезпечити всім їм рівні можливості щодо надання та дослідження доказів, заявлення клопотань та здійснення інших процесуальних прав. При вирішенні цивільних справ суд має виходити з поданих сторонами доказів. Гарантоване право кожного подати будь-який позов до суду, що стосується його цивільних прав і обовязків, передбачений пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку Держави. Також, у відповідності до положень статей 55, 124 Конституції України та статті ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. [PERSON] до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Так, відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути: відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Завдання майнової ( матеріальної) та моральної шкоди іншій особі є підставою виникнення самостійних цивільних правовідносин ( ст. 11 ЦК України), таким чином, позивач [PERSON] скористався своїм правом на захист, шляхом пред»явлення позову та заяви про відшкодування моральної шкоди в цивільних справах. Відповідно до п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди зазначено, „ що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до діючого законодавства моральна шкода може полягати, зокрема:... в моральних переживаннях у звязку з ушкодженням здоровя, у порушенні нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. У відповідності до ч.1 ст. 1167 ЦК України « Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті». Встановлене Конституцією України право на відшкодування моральної ( немайнової) шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб. Відповідно до ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов»язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Зокрема до них належить ратифікована Верховною Радою України Конвенція про захист прав людини та основних свобод, яка як і інші міжнародні договори, підлягає застосуванню при розгляді справ судами. Спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної ( немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: 1) коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; 2) у випадках, передбачених Цивільним кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди; 3) при порушенні зобов»язань, які підпадають під дію Закону України «Про захист прав споживачів» чи інших законів, що регулюють такі зобов»язання і передбачають відшкодування моральної ( немайнової) шкоди. Обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправна поведінка заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вина. Обов»язкової підставою для деліктної відповідальності за завдання моральної шкоди є встановлення причинного зв»язку між шкодою і протиправною поведінкою особи. Як встановлено в судовому засіданні, [PERSON] перебував у трудових відносинах з ДВАТ «Шахта ім. 60 років ВЖСР», за час виконання професійних обов»язків працював на різних посадах, пов»язаних з виконанням робіт у шахті ( а.с. 11). [PERSON] перебуває на обліку та отримує страхові виплати у відділенні Фонду у м. Жданівці Донецької області, у зв'язку з нещасним випадком на виробництві, який трапився 10 квітня 2001 року, під час того, як позивач працював у ДВАТ "Шахта ім.. 60 років ВЖСР". За результатами проходження Медико-соціальної експертизи щодо наявності втрати професійної працездатності за підсумками первинного обстеження Обласною МСЕК (Серія ДОН-02 №060258 від 23 липня 2002 року, Серія 2-18 АВ №120549 від 23 липня 2002) позивачу встановлено 50 % втрати професійної працездатності первинно безстроково та 3 групу інвалідності ( а.с. 22). [PERSON] №17 Про нещасний випадок на виробництві від 12 квітня 2001 року в п.13 - особи, які допустили порушення законодавства про працю та правила з охорони праці зазначений [PERSON] ( а.с. 12-14) Відповідно до роз'яснень, викладених у п. п. 1-1.4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» (зі змінами), право на відшкодування шкоди настає з дня встановлення потерпілому МСЕК стійкої втрати професійної працездатності. Як установлено судом, право на відшкодування шкоди у зв'язку з втратою 50% професійної працездатності виникло у [PERSON] 23 липня 2002 року (Серія ДОН-02 №060258 від 23 липня 2002 року, Серія 2-18 АВ №120549 від 23 липня 2002). За змістом підпункту «е» пункту 1 частини 1 статті 21 Закону, у разі настання страхового випадку Фонд\~\~соціального страхування від нещасних випадків зобов'язаний у встановленому законодавством порядку своєчасно та в повному обсязі відшкодовувати шкоду,заподіяну працівникові внаслідок ушкодження його здоров'я або в разі його смерті, виплачуючи йому або особам, які перебували на його утриманні зокрема й грошову суму за моральну шкоду за\~\~наявності\~\~факту заподіяння цієї шкоди потерпілому. П. 27 ст. 77 Закону України від 20.12.2005 року "Про Державний бюджет України на 2006 рік" та п. 22 ст. 71 Закону України "Про Державний бюджет України на 2007 рік" зупинено дію абзацу 4 ст. 1, підпункту "є" пункту 1 частини першої статті 21, частини третьої статті 28 та частини третьої статті 34 Закону України від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", якими обов'язок відшкодування моральної шкоди покладено на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України. Крім того, Законом України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності", що набрав чинності з 30 березня 2007 року, виключено частину третю статті 34 Закону № 1105-ХІУ, яка передбачала право потерпілих на відшкодування моральних збитків. [PERSON] до ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи громадянина гарантуються і не можуть бути скасовані. Отже, виходячи із цього Конституційний суд України своїм рішенням від 08.10.2008 року зазначив, що до правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди внаслідок каліцтва або професійного захворювання, спричиненого працівникам умовами виробництва застосовуються норми цивільного законодавства України, а саме ст. 1167, 1168 ЦК України. Оскільки саме ці норми регулюють правовідносини щодо відшкодування шкоди, спричиненої здоров'ю будь-якої особи, незалежно від підстав її виникнення. Водночас Конституційний Суд у своєму рішенні застосовує до цих правовідносин і норми ст. 237-1 КЗпП України. Крім того, з урахуванням практики Верховного суду України по розгляду цієї категорії справ (справа № 6-23297с608 від 18.02.2009 року) слід зазначити, що спеціальна норма, а саме положення статей 21, 28, 34 ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності", якою було передбачено право робітника на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, втратили чинність, тому спірні правовідносини регулюються нормами чинного трудового законодавства. Окрім цього, з 01 січня 2015 року набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо реформування загальнообов'язкового державного соціального страхування та легалізації фонду оплати праці". Цим законом внесено зміни до законодавчих актів України, а саме Закону України «Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійних захворювань, які спричинили втрату працездатності» від 23.09.1999 року № 1105-ХІУ викладено в новій редакції з назвою: Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування ". Відповідно до ч. 7 ст. 36 Закону № 1105-ХIV (в редакції від 01.01.2015 року), страхові виплати складаються із: 1) страхової виплати втраченого заробітку (або відповідної його частини) залежно від ступеня втрати потерпілим професійної працездатності (далі - щомісячна страхова виплата); 2) страхової виплати в установлених випадках одноразової допомоги потерпілому (членам його сім'ї та особам, які перебували на утриманні померлого); 3) страхової виплати дитині, яка народилася інвалідом внаслідок травмування на виробництві або професійного захворювання її матері під час вагітності; 4) страхових витрат на медичну та соціальну допомогу. [PERSON] із ч.8 ст. 36 зазначеного Закону, відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. З огляду на зазначену вище норму Закону, законодавець визначився у питанні щодо виду страхових виплат та зазначив, що відшкодування моральної (немайнової) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їхніх сімей не є страховою виплатою незалежно від часу настання страхового випадку, проте, це не позбавляє названих осіб права на отримання такого відшкодування відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Ст. 58 Конституції України визначено, що закони та інші нормативні акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Виключення ж відшкодування моральної шкоди із складу страхових виплат, передбачених ст. 34, 36 Закону у редакції від 01.01.2015 року, виключає і обов'язок, отже і відповідальність Фонду по їх оплаті. У рішенні Конституційного суду України у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) від 09.02.1999 року, справа № 1-7/99, зазначається, що Конституційний Суд України дійшов висновку, що положення ч. 1 ст. 58 Конституції України про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів, у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, стосується фізичних осіб. Але це не означає, що цей конституційний принцип не може застосовуватися на закони та інші нормативно-правові акти які пом'якшують або скасовують відповідальність юридичних осіб. Проте надання зворотної дії в часі таким нормативно-правовим актам може бути передбачено шляхом прямої вказівки про це в законі або іншому нормативно-правовому акті. Конституційний Суд України в Рішенні від 03.10.1997 № 4-зп (v004р710-97) у справі про набуття чинності Конституцією України зазначив, що конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є і те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. У ч. 8 ст. 36 Закону № 1105-ХІV (в редакції від 01.01.2015 року) є пряма вказівка на дію даної норми у часі, а саме: відшкодування моральної ( немайнової ) шкоди потерпілим від нещасних випадків на виробництві або професійних захворювань і членам їх сімей не є страховою виплатою та здійснюється незалежно від часу настання страхового випадку, відповідно до положень Цивільного кодексу України та Кодексу законів про працю України. Ст. 150 Конституції України передбачає, що рішення Конституційного суду України є обов'язковими до виконання на території України, остаточними і не можуть бути оскаржені. Закон України «Про загальнообов»язкове державне соціальне страхування» набрав законної сили з 01 січня 2015 року. Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом про відшкодування моральної шкоди до відповідача по справі - Відділу фонду соціального страхування 09 листопада 2016 року, тобто після набрання чинності вказаним Законом. Тому права на відшкодування моральної шкоди за рахунок коштів відділення Фонду соціального страхування позивач не має. Відповідно до частини 1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи видно, що позивач свої позовні вимоги заявив до Відділу виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадів на виробництві та професійних захворювань України у місті Жданівка Донецької області. Інші юридичні особи до участі у справі у якості відповідачів не залучались. За таких умов у суду не має передбачених законом підстав для задоволення його позовних вимог. Окрім того,у відповідності до ст. 1167 ЦК України - Для настання деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення, а саме: а) наявність шкоди; Шкода це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. в) причинний зв»язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача, є обов»язковою підставою деліктної відповідальності. Причинний зв»язок, як елемент цивільного правопорушення виражає зв»язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода наслідком. г) вина. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов»язковому з»ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв»язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов»язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв»язок такої поведінки із заподіяною шкодою. [PERSON] ч.2,3 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, зокрема, повинен з»ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або витрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями ( бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Але, в позовній заяві позивач не довів наявність протиправних дій відповідачів відносно нього, а також не надав суду доказів, які б свідчили про те, що відповідачі будь-яким чином порушили його право заподіяли шкоду його інтересам. Крім того, в судове засідання позивачем [PERSON] не надано жодного доказу в обгрунтування розміру заподіяної йому матеріальної шкоди у розмірі 50000,00 грн. Виказані в позовній заяві тільки його особисті судження з приводу розміру моральної шкоди. [PERSON] до п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд повинен зясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин, в якій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить. п.9 «Розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану... При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Тобто, розмір відшкодування моральної ( немайнової) шкоди визначається залежно від характеру та обсягу страждань ( фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат ( їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров»я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Але, як вважає суд, позивачем [PERSON] в наданій до суду позовній заяві не вказано жодного посилання на мотиви, якими він обґрунтовує спричинення йому моральної шкоди саме у таких розмірах та якими доказами моральна шкода саме в таких розмірах підтверджується. З урахуванням положень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної ( немайнової) шкоди „позивач повинен надати докази про моральні переживання у звязку з ушкодженням здоровя, про порушення нормальних життєвих звязків через неможливість продовження активного громадського життя, дані про порушення спілкування з оточуючими людьми, дані про настання інших негативних наслідків. Але позивач [PERSON] в своїй позовній заяві не вказує, в чому конкретно полягають неправомірні дії, якими йому спричинено моральну шкоду. Також відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди в позовній заяві про відшкодування моральної шкоди має бути зазначено в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Однак, в позовній заяві [PERSON] не надав ніяких обєктивних доказів, якими б підтвердив спричинення йому моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed