Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-25 00:00:00

15 вересня 2014 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до відділу освіти Веселинівської районної державної адміністрації Миколаївської області про визнання незаконним наказ про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 28 серпня 2007 року вона працювала на посаді директора Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів. Наказом начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29 серпня 2014 року її звільнено з займаної просади за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків та прогул на підставі п.3, п.4 ст.40 КЗпП України. Посилаючись на те, що її звільнення є незаконним, відбулося без жодної на те правової підстави, виключно з особистих мотивів, а також з грубим порушенням вимог статей 147-149 КЗпП України, просила суд визнати назаконним її звільнення з роботи на підставі наказу начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29.08.2014 року, поновити її на посаді директора Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу та відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в розмірі 10 000,00 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги позивача підтримали з тих же підстав в повному об'ємі. При цьому суду пояснили, що позивач [PERSON] 15.08.1990 року була прийнята на роботу до Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на посаду старшої вожатої відповідно до наказу районного відділу освіти № 60-к від 15.08.1990 року. Відповідно до наказу № 35 від 31.08.1992 року була переведена на посаду вчителя німецької мови, а в 2003 році переведена на посаду вчителя початкових класів в тій же школі. Наказом начальника відділу освіти № 145 - к від 28.08.2007 року вона була призначена на посаду директора Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 28 серпня 2007 року шляхом переводу з посади вчителя початкових класів. Як зазначає позивач, за період роботи на посаді директора школи вона ставилася сумлінно до виконання своїх посадових обов'язків, до дисциплінарної відповідальності не притягувалася. 17.04.2014 р. Новосвітлівську ЗОШ І-ІІІ ступенів відвідав новопризначений голова Веселинівської райдержадміністрації та повідомив позивачу, що колектив школи незадоволений її роботою, і що він не бачить її на посаді директора. 28.08.2014 року після завершення щорічної конференції вчителів району та наради директорів шкіл позивача було запрошено до кабінету начальника відділу освіти, де їй методистом районного методичного кабінету [PERSON] було доведено до відома, що відповідно до наказів № 166 та № 167 від 27.08.2014 року її притягнено до дисциплінарної відповідальності у вигляді двох доган за неналежне виконання своїх посадових обов'язків. Дані накази позивач та її представник вважають неправомірними, оскільки підстав для притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності не було. В період з 17.04.2014 р. по 28.05.2014 р. позивач знаходилася на лікарняному, з 29.05.2014 р. по 05.06.2014 р. знаходилася у відпустці без збереження заробітної плати, а з 06 червня 2014 р. по 20.08.2014 р. перебувала у плановій щорічній відпустці. Підставами притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності шляхом оголошення двох доган стали наказ № 103 від 30.04.2014 р. "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів" та наказ № 128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів", в яких нібито викладені факти неналежного виконання позивачем своїх посадових обов'язків щодо організації харчування учнів в школі та неналежного контролю щодо здійснення навчально - виховного процесу в школі. Однак вказані перевірки проводилися 23.04.2014 р. та 19.05.2014 р. в період її тимчасової непрацездатності і на той момент обов'язки директора школи виконувала завуч школи [PERSON], і як пояснила в судовому засіданні свідок [PERSON] під час перевірки 23.04.2014 р. комісія з відділу освіти не вивчала книги наказів з основної діяльності школи, з кадрових питань, іншу документацію, з яких би могла надати оцінку роботі директора школи, оскільки ці документи знаходилися в кабінеті директора, який був зачинений, а ключі від кабінету знаходилися у позивача. До того, в даному наказі викладені факти, встановлені в основному зі слів вчителів, також відображені недоліки, які стосуються здебільшого виконання посадових обов'язків вчителя, а не щодо виконання посадових обов'язків директора школи. Крім того, дані накази № 103 від 30.04.2014 р. "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів" та наказ № 128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів" не були направлені до школи з метою усунення виявлених недоліків під час перевірок, хоча в п.2. даних наказів зазначено, що висновки та пропозиції комісії необхідно взяти до неухильного виконання. До того ж в п.3 наказів було вже вирішено питання про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді догани, без надання права позивача надати будь-які пояснення за результатами перевірок, що свідчить про упереджене ставлення до неї зі сторони керівництва відділу освіти. 29.08.2014 р. в приміщенні Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів методистом районного методичного кабінету [PERSON] позивачу було доведено до відома про її звільнення з посади директора школи, при цьому видано витяг з наказу № 184-к від 29.08.2014 р. та трудову книжку. Повний текст наказу про звільнення позивач не отримувала. Вважають звільнення позивача на підставі п.3 ст.40 КЗпП України незаконним, оскільки зі змісту наказу неможливо встановити, в чому конкретно проявилося порушення позивачем без поважних причин своїх посадових обов'язків, що стало приводом до її звільнення. Відповідно до норми п.3 ст.40 КЗпП України працівник може бути звільнений лише за проступок по роботі після застосування до нього дисциплінарного стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Проте відповідач не надав суду доказів на підтвердження того, що після застосування до позивача дисциплінарних стягнень у виді доган 27.08.2014 р. позивач знову допустила новий проступок на роботі. Позивач та представник позивача вказали, що звільнення позивача за прогул відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, у відповідача не було правової підстави для звільнення позивача за прогул, оскільки позивач 21.08.2014 року була відсутня на роботі з поважних причини, завчасно повідомила працівника відділу освіти [PERSON] про свою поїздку. Метою поїздки позивача були саме робочі питання, оскільки позивач мала намір отримати від відділу освіти райдержадміністрації документи, які начебто засвідчували наявність недоліків у роботі позивача як директора шкоди. При звільненні позивача із займаної посади відповідачем не було враховано її попередню роботу, те, що за сім років керівництва школою нарікань на її роботу не було. Вона не притягувалася до дисциплінарної відповідальності, 09.04.2014 р. пройшла атестацію як вчитель та як директор. Внаслідок незаконного звільнення з роботи позивач зазнала душевних та психічних страждань, а тому просила відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодувати їй моральну шкоду в розмірі 10 000,00 грн. В зв'язку з представництвом її інтересів в судовому засіданні [PERSON] позивач просила стягнути на її користь з відповідача витрати на правову допомогу в сумі 11 500,00 грн. Таким чином, позивач просить суд визнати незаконним її звільнення з роботи на підставі наказу начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29.08.2014 року, поновити її на посаді директора Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, стягнути з відповідача на її користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу по день розгляду справи в суді, відшкодувати моральну шкоду, спричинену незаконним звільненням, в розмірі 10 000,00 грн., та стягнути з відповідача на її користь витрати на правову допомогу в розмірі 11500,00 грн. Представники відповідача Дикусар О.П., Маркін М.М., Вендель О.М. позовні вимоги не визнали, вважають їх необґрунтованими та такими, які не підлягають задоволенню. Наказом начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29 серпня 2014 р. позивач [PERSON] була звільнена з роботи за систематичне невиконання без поважних причин трудових обов'язків, покладених на неї трудовим договором та правилами внутрішнього трудового розпорядку, та за прогул, тобто через відсутність її на роботі 21.08.2014 р. більше трьох годин (з 9.30 год. до 17.00 год.) протягом робочого дня без поважних причин, за згодою профспілкового комітету Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів від 28.08.2014 р. №1, що є підставами для звільнення за п.3 та п.4 ст.40 КЗпП України. На підтвердження обставин систематичності невиконання позивачем своїх трудових обов'язків представники відповідача послалися на два накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності у вигляді доган: наказ № 166 та № 167 від 27 серпня 2014 року, відповідно до яких позивачу було оголошено догани за недобросовісне виконання посадових обов'язків, грубі порушення в організації харчування учнів та за службову недбалість і недобросовісне виконання посадових обов'язків, порушення норми педагогічної етики, а також вчинення позивачем проступку, що стало приводом для звільнення позивача, яке проявилося у відсутності [PERSON] 21.08.2014 р. більше трьох годин протягом робочого дня на роботі без поважних причин та невиконання нею посадових обов'язків директора школи щодо організації навчально-виховного процесу у 2014-2015 р. після виходу із відпустки 20.08.2014 р. Накази про притягнення позивача до дисциплінарної відповідальності позивачем не були оскаржені, не втратили юридичної сили за давністю та не зняті достроково. Відповідачем було дотримано вимог трудового законодавства при звільненні позивача і на підставі п.4 ст.40 КЗпП України, виконано вимоги ст.ст.147-149 цього Кодексу, відібрано 26.08.2014 р. пояснення у позивача про причини її відсутності. Підставою для звільнення позивача за прогул став акт №1 від 22.08.2014 р. про відсутність [PERSON] на робочому місці з 9.00 год. до 17.00 год. Вважають, що факти порушення трудових обов'язків та трудової дисципліни позивачем без поважних причин підтверджені в судовому засіданні сукупністю доказів. Доводи позивача про незаконність наказу про звільнення позивача на підставі п.3 та п.4 ст.40 КЗпП України є безпідставними та не підтверджені доказами. Оскільки відповідач діяв правомірно, порушень трудових прав позивача не допустив, то вимога позивача про відшкодування моральної шкоди не підлягає задоволенню. За вказаних ними обставин просять відмовити [PERSON] в задоволенні позову повністю. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], в судовому засіданні пояснила, що вона з 02 вересня 2014 року була призначена шляхом переводу на посаду директора Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів. Третя особа [PERSON] висловила думку, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Позивач [PERSON] була звільнена з займаної посади директора на законних підставах, з дотриманням вимог трудового законодавства. 17.04.2014 р. трудовий колектив Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів направив листа на ім'я голови Веселинівської райдержадміністрації, голови районної ради, начальника відділу освіти, де виклав факти порушення [PERSON] своїх посадових обов'язків як директора школи та ініціював питання про звільнення [PERSON] з посади директора школи. 28.04.2014 року до в.о. начальника відділу освіти [PERSON] звернулися батьки учнів школи, де просили розглянути питання відповідності займаній посаді директора школи [PERSON] На підставі цих звернень відділом освіти були проведені перевірки, результати яких викладені в наказах № 103 від 30.04.2014 р. "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів" та № 128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ступенів", в ході яких встановлено, що мали місце порушення [PERSON] своїх посадових обов'язків. Також в період з 21.08.2014 р. по 29.08.2014 р. позивач [PERSON] не виконувала своїх посадових обов'язків, не організувала поїздку вчителів школи на районну конференцію працівників освіти, не давала протягом робочого дня ніяких вказівок щодо організації навчально-виховного процесу у 2014-2015 навчальному році. Заслухавши пояснення позивача [PERSON], її представника [PERSON], представників відповідача Дикусар О.П., Маркіна М.М., Венделя О.М., третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, [PERSON], показання свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання незаконним її звільнення з роботи на підставі наказу начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29.08.2014 року, поновлення її на посаді директора Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів, стягнення з відповідача на її користь середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день розгляду справи в суді підлягають повному задоволенню, в позовна вимога про відшкодувати моральної шкоди підлягає частковому задоволенню. В судовому засіданні встановлено, що 15.08.1990 року позивач [PERSON] була прийнята на роботу до Новосвітлівської загальноосвітньої школи І-ІІІ ступенів на посаду старшої вожатої відповідно до наказу районного відділу освіти № 60-к від 15.08.1990 року. Відповідно до наказу № 35 від 31.08.1992 року [PERSON] була переведена на посаду вчителя німецької мови, а згідно з наказом відділу освіти №77 від 01.09.2003 р. була переведена з 01.09.2003 р. на посаду вчителя початкових класів. Наказом начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 145 - к від 28.08.2007 року позивач була призначена на посаду директора Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 28 серпня 2007 року шляхом переводу з посади вчителя початкових класів. 22.04.2009 р. за наказом по відділу освіти № 89 від 22.04.2009 р. позивачу встановлено кваліфікаційну категорію "спеціаліст вищої категорії", а 14.04.2014 р. було підтверджено дану кваліфікаційну категорію. 09.04.2014 р. [PERSON] пройшла атестацію як директор школи, за результатам якої було встановлено, що вона відповідає займаній посаді директора школи. 27 серпня 2014 року (в один день двома наказами № 166 та № 167) позивачу оголошено дві догани: - наказом № 166 за те, що [PERSON] як директор школи недобросовісно виконувала посадові обов'язки щодо організації харчування учнів та допустила грубі порушення в організації харчування учнів; - наказом №167 за неналежний контроль щодо здійснення навчально-виховного процесу в навчальному закладі, зловживання службовим становищем (вимога коштів з педагогів за копіювання документів на шкільному ксероксі), невиконання без поважних причин своїх посадових обов'язків учителя - предметника (фіктивний запис уроків у класних журналах), приниження гідності педагогів та учнів (застосування не літературних слів та образливих виразів). Відповідно до наказу начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29 серпня 2014 року позивач [PERSON] звільнено з посади директора Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів за згодою профкому (протокол №1 від 28.08.2014р.) за систематичне невиконання без поважних причин посадових обов'язків та прогул на підставі п.3, п.4 ст.40 КЗпП України. Із витягом даного наказу позивач ознайомлена 29.08.2014 р., в цей же день позивач отримала витяг з наказу та трудову книжку. Відповідно до п. 3 ст. 40 КЗпП України працівник може бути звільнений з роботи лише за проступок на роботі, допущений після застосування до нього заходів дисциплінарного стягнення або за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.22 Постанови від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів", у справах про поновлення на роботі осіб, звільнених за порушення трудової дисципліни, судам необхідно з'ясовувати, у чому конкретно проявилося порушення, що стало приводом до звільнення, чи могло воно бути підставою для розірвання трудового договору за пунктами 3,4,7,8 ст.40 КЗпП, чи додержані власником або уповноваженим ним органом передбачені статтями 147-1, 148, 149 КЗпП правила і порядок застосування дисциплінарних стягнень, зокрема, чи не закінчився встановлений для цього строк, чи застосовувалось вже за цей проступок дисциплінарне стягнення, чи враховувались при звільненні ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяна ним шкода, обставини, за яких вчинено проступок, і попередня робота працівника. Зокрема, у справі про звільнення за п.3 ст.40 КЗпП суд повинен з'ясовувати, чи передував безпосередньо звільненню дисциплінарний проступок, за який не застосовувалися інші заходи дисциплінарного чи громадського стягнення, та чи можна вважати у зв'язку з вчиненням його систематичним невиконанням працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. Відповідно до роз'яснень Пленуму Верховного Суду України в п.23 зазначеної постанови, за передбаченими п.3 ч.1 ст.40 КЗпП підставами працівник може бути звільнений лише за проступок, вчинений після застосування до нього дисциплінарного чи громадського стягнення за невиконання без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку. У таких випадках ураховуються ті заходи дисциплінарного стягнення, які встановлені чинним законодавством і не втратили юридичної сили за давністю або не зняті достроково (ст.151 КЗпП), і ті громадські стягнення, які застосовані до працівника за порушення трудової дисципліни відповідно до положення або статуту, що визначає діяльність громадської організації і з дня накладення яких до видання наказу про звільнення не минуло більше ніж один рік. Отже, законодавством передбачено, що підставою звільнення може бути лише безпосереднє порушення трудової дисципліни чи невиконання працівником без поважних причин обов'язків, покладених на нього трудовим договором або правилами внутрішнього трудового розпорядку, за наявності застосованого та такого, що не втратив юридичної сили за давністю, або не знятого дисциплінарного чи громадського стягнення, а не фактична наявність сукупності застосованих заходів дисциплінарного стягнення. Як вбачається зі змісту наказу про звільнення №184-к від 29 серпня 2014 року в основу систематичності порушень покладено попередні дві догани, винесені позивачеві [PERSON] 27 серпня 2014 року наказами №166 та № 167. - (а.с.137) Наказом начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 166 від 27 серпня 2014 року [PERSON] як директору школи оголошено догану за недобросовісне виконання посадових обов'язків, грубі порушення в організації харчування дітей. - (а.с.129) Підставою притягнення позивача [PERSON] до дисциплінарної відповідальності став наказ відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст..", в якому викладені недоліки щодо організації харчування учнів: а саме: адміністрація школи не здійснює контроль за дотриманням норм та правил організації харчування дітей, роботою бракеражних комісій, сертифікацією отриманих продуктів, умовами та термінами зберігання продуктів, технологією приготування їжі, санітарно-гігієнічним станом харчоблоків. - а.с (100-102) Наказом відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 167 від 27 серпня 2014 року позивачу оголошено догану за службову недбалість та недобросовісне виконання посадових обов'язків, порушення норм педагогічної етики. - (а.с.128) Підставою притягнення позивача [PERSON] до дисциплінарної відповідальності став наказ відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст..", в якому зафіксовані дані про те, що [PERSON] допускала порушення Інструкції ведення класних журналів, фіктивно записувала уроки у класні журнали, не відпрацьовувала вхідну документацію, не приділяла належної уваги роботі з молодими педагогами, не дозволяла педагогічному колективу користуватися ноутбуком там принтером. - (а.с.82-86) Накази про притягнення до дисциплінарної відповідальності [PERSON] № 166 та №167 від 27.08.2014 року позивач не оскаржувала, на день розгляду справи вони юридичної сили не втратили та за давністю не зняті. Однак, в судовому засіданні позивач вказала, що дані накази є незаконними, були винесені з порушенням вимог трудового законодавства. Оскільки тільки правомірно накладені стягнення можуть ураховуватися і бути підставою для звільнення працівника за п.3 ст.40 КЗпП, судом при вирішенні даного спору, було встановлено, що комісією відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації перевірка навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст. була проведена 23.04.2014 р., а перевірка організації харчування учнів у цій же школі проведена працівниками відділу освіти 19.05.2014 р., тобто в період тимчасової непрацездатності позивача [PERSON], яка з 17.04.2014 р. по 28.05.2014 р. не працювала, так як перебувала на лікарняному, що підтверджується листками непрацездатності, виданими позивачу 17.04.2014 р., 12.05.2014 р. та 28.05.2014 р. В даний період автоматично виконувала обов'язки директора школи завуч [PERSON], що підтверджується даними листа представника відповідача від 17.02.2015 р. та показаннями свідка [PERSON], тому вона в цей період несла відповідальність за належну організацію навчально-виховного процесу та організацію харчування учнів школи. Крім того, свідок [PERSON] вказала , що після проведення перевірок 23.04.2014 р. та 19.05.2014 р. наказ відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст. та наказ №128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.." з метою усунення під час перевірок недоліків до школи не надходили, хоча в п.2 даних наказів зазначено, що адміністрації школи необхідно взяти до неухильного виконання підсумки перевірки, висновки та пропозиції. (а.с.82-86, 100-102). Окрім того, в наказі відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст." викладенні факти про дії [PERSON], за які їй оголошено догану, які не входять до кола посадових обов'язків директора, покладених на неї трудовим договором, зокрема, порушення Інструкції з ведення ділової документації в частині щодо заповнення класних журналів, яке стосується вчителя-предметника. Також викладені в даному наказі деякі факти, такі як не відпрацювання директором вхідної інформації та вплив на вчителя [PERSON] з метою виправлення ним семестрової оцінки сину позивача [PERSON] не знайшли свого підтвердження відповідними доказами в судовому засіданні. В судовому засіданні представник відповідача Вендель О.М. послався, що в основу систематичності порушень посадових обов'язків [PERSON] покладено як попередні дві догани, винесені позивачеві 27.08.2014 р. наказами № 166 та № 167, так і наступний факт неналежного виконання позивачем посадових обов'язків, що проявилося у відсутності позивача 21.08. 2014 р. в період з 9.30 год. по 17.00 год. на роботі більше трьох годин протягом робочого дня та в неналежному виконанні посадових обов'язків щодо організації навчально-виховного процесу у 2014-2015 навчальному році після виходу позивача із відпустки 20.08.2014 р. Однак представники відповідача на підтвердження факту невиконання позивачем посадових обов'язків щодо організації навчально-виховного процесу у 2014-2015 навчальному році після виходу позивача із відпустки 20.08.2014 р. не надали суду доказів, хоча відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач не надав суду будь-яких актів, доповідних записок, наказів відділу освіти щодо проведення періворок, в яких були б зафіксовані порушення позивачем [PERSON] посадових обов'язків щодо організації навчально-виховного процесу у 2014-2015 навчальному році після її виходу із відпустки 20.08.2014 р, покладених на неї трудовим договором, саме після оголошення їй доган 27.08.2014 року. Доводи представника відповідача Венделя О.М. про те, що безпосередньо звільненню позивача [PERSON] із займаної посади за п.3 ст.40 КЗпП України передувало вчинення нею дисциплінарного проступку - прогулу, відсутності позивача на роботі 21.08.2014 р., суд вважає безпідставними, оскільки відповідно до матеріалів справи позивач була відсутня на роботі 21.08.2014 р., а догани за порушення трудової дисципліни були їй оголошені 27.08.2014 р., тобто позивач допустила прогул до оголошення їй доган, а не після цього. Тому за змістом положень ч.3 ст.40 КЗпП таке порушення не може бути покладене в основу звільнення, оскільки позивач після оголошення їй доган 27.08.2014 р. не вчиняла порушень трудової дисципліни або посадових обов'язків. Відповідно до п.3 ст.40 КЗпП України систематично порушуючими трудову дисципліну визнаються працівники, що мали дисциплінарне стягнення чи громадське стягнення за порушення трудової дисципліни і порушили її знову протягом року з дня застосування стягнення за перше порушення. Дослідженими в судовому засіданні доказами встановлено, що з дня застосування до позивача дисциплінарних стягнень 27.08.2014 р. і до дня звільнення її з роботи 29.08.2014 р. позивач [PERSON] виконувала свою роботу відповідно до покладених на неї трудових обов'язків, не вчинила за цей період порушень трудової дисципліни, а отже суд вважає, що позивач незаконно була звільнена з посади директора школи за п.3 ст.40 КЗпП України, без дотримання встановленого порядку звільнення за п.3 ст.40 КЗпП України, а саме: за відсутності приводу - нового порушення трудової дисципліни, за яке відповідачем застосовано такий крайній вид дисциплінарного стягнення, як звільнення. Частиною 2 ст.147 КЗпП України передбачено, що за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Відповідно до ч.2 ст.149 КЗпП України за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Судом встановлено, що наказами № 166 та № 167 від 27.08.2014 р. позивачу [PERSON] оголошено догани за порушення посадових обов'язків щодо неналежної організації харчування учнів школи та неналежний контроль щодо здійснення навчально-виховного процесу, які були відображені в наказах відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.." та №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.". (а.с.82-86, 100-102,128-129) Як вбачається зі змісту наказу №184-к від 29.08.2014 р. позивач була звільнена з посади директора школи за ті ж самі порушення, за які їй були 27.08.2014 р. оголошені дві догани: а саме: за порушення посадових обов'язків, які були виявлені під час перевірок та відображені в наказах відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.." та №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.". - (а.с.137) Таким чином, усупереч вимогам ст.149 КЗпП України, на позивача [PERSON] було одночасно за одні й ті ж самі порушення накладено два дисциплінарних стягнення: догани та звільнення. Отже, виходячи з вищевикладеного, звільнення позивача [PERSON] за п.3 ст.40 КЗпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства. Зі змісту наказу № 184-к від 29.08.2014 р. вбачається, що позивач була звільнена з посади директора школи також і на підставі п.4 ст.40 КЗпП України. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п.24 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику розгляду судами трудових спорів" №9 від 06 листопада 1992 року (з відповідними змінами та доповненнями), при розгляді позовів про поновлення на роботі осіб, звільнених за п.4 ст.40 КЗпП України, суди повинні виходити з того, що передбаченим цією нормою закону прогулом визнається відсутність працівника на роботі як протягом усього робочого дня, так і більше трьох годин безперервно або сумарно протягом робочого дня без поважних причин (наприклад, у зв'язку з поміщенням до медвитверезника, самовільне використання без погодження з власником або уповноваженим ним органом днів відгулів, чергової відпустки, залишення роботи до закінчення строку трудового договору чи строку, який працівник зобов'язаний пропрацювати за призначенням після закінчення вищого чи середнього спеціального учбового закладу). Таким чином, крім встановлення самого факту відсутності працівника на роботі більше трьох годин протягом робочого дня, визначальним фактом для вирішення питання про законність звільнення працівника з роботи є встановлення поважності причин відсутності. При цьому факт відсутності його на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня (прогул) має бути належним чином зафіксований власником або уповноваженим ним органом задля того аби унеможливити порушення трудових прав працівника та його безпідставне притягнення до дисциплінарної відповідальності. Оцінка причин як поважних здійснюється судом при розгляді спору про звільнення. Поважними слід визнавати такі причини, які виключають вину працівника. В судовому засідання позивач [PERSON] не визнала, що 21.08.2014 р. вона була відсутня на робочому місці більше трьох годин, пояснивши, що, оскільки в школі з 12.00- 13.00 год. обідня перерва, то вона в цей день була відсутня на робочому місці дві з половиною години: з 11.00 до 12.00 год. та з 13.00 год. до 14.30 год., при цьому вона була відсутня з поважних причин: по робочим питанням, узгодивши заздалегідь поїздку з представником відділу освіти. Суд вважає, що факт відсутності позивача [PERSON] в період з 11.00 год. до 14.30 год. (більше трьох годин) підтверджується поясненнями позивача, які вона надала 26.08.2014 р. відповідачу (а.с.11) та даними з наказу № 70 від 03.09.2013 р. "Про затвердження Правил внутрішнього трудового розпорядку для працівників школи на 2013-2014 навчальних рік", де в п.2, п.2.1 якого встановлено режим робочого дня для працівників школи за 5-денним робочим тижнем, зокрема для адміністративного персоналу школи встановлено ненормований робочий день, але не менше 8 годин на день, без перерви на обід. Факт відсутності на робочому місці [PERSON] більше трьох годин зафіксований актом № 1 від 22.08.2014 р. (а.с.122) та пояснювальною запискою представника відділу освіти [PERSON] від 22.08.2014 р. ( а.с.123) Тому, виходячи з цього, судом встановлено, що [PERSON] була відсутня на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня - з 11.00 год. по 14 год. 30 хв. Однак, суд, відповідно до дослідлжених в судовому засіданні доказів дійшов висновку, що позивач [PERSON] була відсутня на робочому місці більше трьох годин з поважних причин. Суд вважає, що відсутність позивача на робочому місці була пов'язана з вирішенням робочих питань, оскільки [PERSON] звернулася до методиста відділу освіти [PERSON] з проханням видати їй як директору школи накази відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації №128 від 10 червня 2014 року "Про перевірку організації харчування учнів у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст.." та №103 від 30 квітня 2014 року "Про перевірку навчально-виховного процесу у Новосвітлівській ЗОШ І-ІІІ ст."., які були винесені за результатами перевірок в період її тимчасової непрацездатності, та які до школи не були направлені для виконання, про що вказала свідок [PERSON]. На підтвердження тієї обставини, що [PERSON] зверталася до відділу освіти саме з питанням видачі їй документів, пов'язаних з перевіркою в школі, вказав в судовому засіданні свідок [PERSON], а також такий факт підтверджується даними заяви позивача, зареєстрованої відділом освіти за вх. № 1265 від 21.08.2014 р. - (а.с.12) Пунктом 1.4 наказу № 78 від 03.09.2013 р. "Про розподіл функціональних обов'язків між адміністрацією школи та допоміжним персоналом" передбачено, що директор школи погоджує свою діяльність з начальником відділу освіти та методичним кабінетом відділу освіти. На виконання вимог даного наказу позивачем було погоджено питання своєї поїздки до відділу освіти з метою отримання документів про результати перевірок з методистом методичного кабінету відділу освіти [PERSON], який в судовому засіданні підтвердив, що він хоча і не зустрічався у відділі освіти 21.08.2014 р. з позивачем, однак саме 21.08.2014 р. він спілкувався по телефону з [PERSON] і вони домовилися про зустріч. Таким чином, перед тим, як залишити своє робоче місце, позивач узгодила питання своєї поїздки до відділу освіти з методистом районного методичного кабінету, тобто не самовільно залишила своє робоче місце. Факт перебування позивача 21.08.2014 р. у відділі освіти підтвердила свідок [PERSON] та такий факт підтверджується доданою до справи заявою позивача, яка була зареєстрована свідком [PERSON] за вх..№1265 від 21.08.2014 р. (а.с.12). Відповідно до ч.2 ст.47 КЗпП України у разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов'язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи, а ч.4 ст.149 КЗпП України передбачено, що стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. В судовому засіданні позивач послалася на те, що вона в день звільнення 29.08.2014 р. отримала витяг з наказу, в якому конкретно не зазначено, в чому проявилося порушення, що стало приводом до її звільнення за п.4 ст.40 КЗпП України. При наданні пояснення в судовому засіданні 22.10.2014 р. представник відповідача Дикусар О.П. підтвердила, що 29.08.2014 р. позивачу було видано лише витяг з наказу, а повний текст наказу про звільнення № 184-к від 29.08.2014 р. не було вручено позивачеві. Таким чином, суд вважає, що відповідачем при звільненні позивача за п.4 ст.40 КЗпП України були порушені вимоги ч.2 ст.47 та ч.4 ст.149 КЗпП України. Відповідно до п.4 ч.1 ст.40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Проте, зі змісту наказу № 184-к від 29 серпня 2014 р. про звільнення позивача на підставі п.4 ст.40 КЗпП України не вказано, що [PERSON] була відсутня на робочому місці саме без поважних причин, а лише констатується факт її відсутності на роботі (21.08.2014 р. директор шкоди [PERSON] була відсутня на робочому місці більше 3-х годин, а саме з 9.30. до 17.00 години). - (а.с.137) Згідно з вимогами ч.3 ст.149 КЗпП України та п.22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" (з наступними змінами) при обранні виду стягнення власник або уповноважений ним орган повинен враховувати ступінь тяжкості вчиненого проступку і заподіяну ним шкоду, обставини, за яких вчинено проступок, і попередню роботу працівника. Суд вважає, що відповідачем при накладенні на позивача такого крайнього заходу стягнення, як звільнення, не було враховано попередню роботу позивача як вчителя та директора школи. Як вбачається з матеріалів справи позивач є педагогом з 24-річним стажем, безпосередньо директором школи пропрацювала 7 років, за період роботи як вчителем, так і директором школи до 27.08.2014 р. жодних нарікань на її роботу не мала, сумлінно ставилася до виконання своїх посадових обов'язків, у 2011 році за сумлінну працю та високу професійну майстерність була нагороджена грамотою голови районної ради та голови районної державної адміністрації. - (а.с.15, 24-25) Крім того, 09.04.2014 р. позивач [PERSON] пройшла атестацію на підтвердження кваліфікаційної категорії "спеціаліста вищої категорії, а також комісією було прийнято рішення, що позивач як директор школи відповідає займаній посаді, що підтверджується дослідженими в судовому засіданні атестаційними листами від 09.04.2014 року. - (а.с.17-18) Таким чином, з врахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що звільнення позивача з посади директора школи за п.3, п.4 ст.40 КзпП України відбулося з порушенням вимог трудового законодавства, а тому є підстави для визнання наказу начальника відділу освіти Веселинівської райдержадміністрації № 184-к від 29 серпня 2014 р. незаконним, поновлення позивача на посаді директора Новосвітлівської ЗОШ І-ІІІ ступенів з 29.08.2014 року. Відповідно до ст.235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу. При обчисленні середнього заробітку слід керуватися Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р.№ 100 (із подальшими змінами). Пунктом 3 вказаного Порядку передбачено, що середня плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Крім того, за змістом п.4 розділу ІІІ Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не включаються виплати, проведені в зв'язку з тимчасовою непрацездатністю працівника, щорічною і додатковою відпустками, відрядженням. Оскільки у липні та червні 2014 року позивач перебувала у плановій щорічній відпустці, а в травні 2014 року перебувала на лікарняному, то ці місяця не входять до розрахунку, а включається заробітна плата за квітень та березень 2014 року. Згідно з п.5. п.8 названого Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Таким чином, середня заробітна плата позивача за квітень 2014 року становить 4718,87 грн., а за березень 2014 р. - 4737,10 грн. Однак відповідно до довідки відділу освіти про заробітну плату позивача вбачається, що у квітні 2014 року позивач перебувала на лікарняному і їй було виплачено за лікарняним листом 2011,95 грн., які підлягають відрахуванню. Тому до розрахунку середнього заробітку за квітень включається 2706,92 грн. (4718,87 -2011,95 = 2706,92 грн. А всього за квітень та березень 2014 р. - 7444,02 грн. (4737,10 + 2706,92 = 7444,02 грн.) Середньоденна заробітна плата позивача складає 232 грн.62 коп., виходячи із: 7444,02 грн. : 32 робочих дня (12 робочих днів у квітні 2014 р. + 20 робочих днів у березні 2014 р. = 32 фактично відпрацьованих робочих днів) =232 грн.62 коп. Отже середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 вересня 2014 року по 26 лютого 2015 року, тобто по день розгляду справи в суді, становить 29 542 грн.74 коп. (232,62 грн. (середньоденна заробітна плата) х 127 робочих днів вимушеного прогулу (22 дня у вересні 2014 р.+23 дня у жовтні 2014 р.+ 20 днів у листопаді 2014 р.+ 23 дня у грудні 2014 р.+ 20 днів у січні 2015 р. + 19 днів у лютому 2015 р.) = 29 542,74 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу (без утримання прибуткового податку та інших обов'язкових платежів) з 01 вересня 2014 року по 26 лютого 2015 року в сумі 29 542,74 грн. Згідно із ч.1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Судом встановлено, що незаконним звільненням позивача із займаної посади були порушені конституційні та трудові права позивача на працю та отримання заробітньої плати, через що вона змушена була поновлювати свої трудові права в судовому порядку, що призвело до моральних страждань та переживань, втрати нормальних життєвих зв'язків, а саме: позивачка була позбавлена доходу, що негативно відобразилося на її сім`ї та змусило позивачку прикладати додаткових зусиль для організації свого життя з метою утримання своїх двох неповнолітніх дітей. А тому вимога позивача про відшкодування моральної шкоди є обґрунтованою та підлягає частковому задоволенню. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди суд враховує характер та обсяг страждань, які зазнав позивач, а також виходить із засад розумності, виваженості та справедливості і вважає, що 2500 грн. буде достатньою сумою для згладжування моральних страждань. Відповідно до ст.84 ЦПК України витрати, пов'язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Відповідно до договору № 01/09 від 01 вересня 2014 року про надання юридичних послуг між позивачкою та ТОВ " 1 Правова компанія" було укладено договір про надання комплексних юридичних послуг, однак в судовому засіданні [PERSON], яка діє в інтересах позивача [PERSON], бере участь у розгляді справи як представник на підставі довіреності від 30 вересня 2014 року за №402, оплата послуг якого у ЦПК України не передбачена. Окрім того, позивачем на підтвердження розміру витрат на правову допомогу не було надано розрахунку цих витрат відповідно до вимог Закону України "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". З огляду на це, суд вважає, що вимога позивача про стягнення з відповідача на її користь витрат на правову допомогу в сумі 11500 грн. не підлягає задоволенню. Відповідно до ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з цього, з відповідача слід стягнути на користь держави 782 грн. 63 коп. судового збору, виходячи з передбачених пунктами 1,2 ч.2 ст.4 Закону України "Про судовий збір" ставок: 295 грн.43 коп. за вимогу майнового характеру (про стягнення середнього заробітку) та 243 грн.60 коп.х2 за дві вимоги немайнового характеру (поновлення на роботі та відшкодування моральної шкоди. На підставі викладеного,

Outcome: partial