Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-11 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом, відповідно до якого просить суд зобов`язати Одеський міський відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області внести зміни у актовий запис про народження №1899 від 14 березня 2017 року дитини [PERSON] у графу «Відомості про матір» змінивши прізвище матері з « [PERSON] » на « [PERSON] », та зобов`язати Приморський районний у м. Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Одесі видати нове свідоцтво про народження [PERSON] . В обґрунтування вимог посилається на те, що 29 червня 2016 року вона, громадянка Ісламської Республіки Іран - [PERSON], у м. Одесі уклала шлюб з громадянином Сполучених Штатів [PERSON] , [INFO] , який був зареєстрований у Приморському районному у м.Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції за №882. Після державної реєстрації шлюбу у свідоцтві про шлюб було вказано її прізвище не « [PERSON] », а « [PERSON] ». Помилка у визначенні її прізвища відбулась у наслідок того, що вона є іноземкою, дуже погано володіла українською мовою та не змогла на українській мові пояснити, яке прізвище вона бажає отримати після реєстрації шлюбу, тому після реєстрації шлюбу прізвище в паспорті громадянки Ірану та в посвідці на постійне місце її проживання в Україні змінено не було. [INFO] у неї та її чоловіка [PERSON] народився син [PERSON] . Державна реєстрація його народження відбулась 14.03.2017 року у Головному територіальному управлінні юстиції в Одеській області за №1899 та видано свідоцтво про його народження серії [NUMBER] . Не зважаючи на те, що на час народження сина, згідно її паспорту [NUMBER] , виданого управлінням поліції Ірану по міграції та видачі паспортів, її прізвище було як « [PERSON] », у посвідці на постійне проживання в України ІН [NUMBER] виданій 51-1 від 27.01.2017 року її прізвище також було « [PERSON] », в свідоцтві про народження сина [PERSON] прізвище матері вказано не « [PERSON] », а « [PERSON] » на підставі свідоцтва про одруження, з чим позивачка не згодна, так як реєстрація дитини проводилась при пред`явлені паспортів батьків, які посвідчують їх особи, та медичному свідоцтві про народження, де вказано прізвище матері « [PERSON] », тому на її думку, прізвище матері в свідоцтві про народження дитини повинно бути вказано « [PERSON] ». Для врегулювання питання про внесення змін до актів цивільного стану позивачка звернулась до Приморського районного у м. Одесі відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Одесі з проханням змінити у свідоцтві про народження сина [PERSON] прізвище матері з « [PERSON] » на « [PERSON] », та отримала невмотивовану відмову, що і змусило її звернутися до суду з даним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив задовольнити його. Третя особа [PERSON] позов підтримав та просив його задовольнити. Представник відповідача Одеського міського відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області у судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача Приморського районного у м. Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м.Одесіу судове засідання не з`явився, звернувся до суду із заявою про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що 29 червня 2016 року між громадянкою Ісламської Республіки Іран - [PERSON] та громадянином Сполучених Штатів [PERSON] , [INFO] , було укладено шлюб, який був зареєстрований у Приморському районному у м.Одесі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції за №882. Після державної реєстрації шлюбу у свідоцтві про шлюб прізвище дружини зазначено « [PERSON] ». 14.03.2017 року Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області було складено актовий запис про народження №1899 відносно гр. [PERSON] , [INFO] . В графі «відомості про матір» зазначено « [PERSON] ». Як вбачається з актового запису про народження №1899 від 14 березня 2017 року державна реєстрація народження дитини проводилась на підставі статті 133 Сімейного Кодексу України дитина яка народилася у подружжя, дружина записується матір`ю, а чоловік - батьком дитини. Як вказує відповідач, відповідно до актового запису про шлюб №882 від 29.06.2016 року відносно гр. [PERSON] та [PERSON] , складеного Приморським районним у місті Одесі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області, в графі «відомості про наречену» прізвище після державної реєстрації шлюбу зазначене « [PERSON] ». Тобто, наречена після державної реєстрації шлюбу обрала прізвище чоловіка « [PERSON] ». Актовий запис підписаний нареченими власноручно. Таким чином, актовий запис про шлюб складений з дотриманням вимог діючого законодавства, права наречених порушені не були. Відповідно до абзацу другого пункту 13 глави І розділу III Правил державної реєстрації актів громадянського стану в Україні затверджених Наказом Міністерства Юстиції України від 18.10.2000 року№52/5 зі змінами (далі- правила), якщо жінці під час державної реєстрації шлюбу було присвоєно прізвище чоловіка, однак паспорт або паспортний документ на нове прізвище вона не обміняла, а в медичному свідоцтві про народження також зазначено дошлюбне прізвище матері, заявник в обов`язковому порядку повинен подати свідоцтво про шлюб. За наявності в даному відділі державної реєстрації актів цивільного стану актового запису про шлюб батьків подавати свідоцтво про шлюб не обов`язково. У цьому разі прізвище матері в актовому записі про народження наводиться за даними актового запису або свідоцтва про шлюб, а в графі "Для відміток" актового запису про народження робиться запис: "У поданому медичному свідоцтві про народження зазначене дошлюбне прізвище матері" або: "У пред`явленому медичному свідоцтві про народження та в паспорті (паспортному документі) матері вказано її дошлюбне прізвище" та записується дошлюбне прізвище матері. Як зазначає відповідач, під час проведення державної реєстрації народження [PERSON] , [INFO] , Одеським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області проведено перевірку за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян та виявлено актовий запис про шлюб № 882 від 29.06.2016 року, складений Приморським районним у місті Одесі відділ державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції в Одеській області складеного на [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до зазначеного актового запису прізвище нареченої до реєстрації шлюбу - [PERSON] , а після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Як вбачається з актового запису про народження №1899 від 14 березня 2017 року в графі «відомості про відмітки, зроблені в актовому записі» про народження дитини позивачки зазначено : «У пред`явленому медичному свідоцтві про народження та паспорті матері вказано дошлюбне прізвище матері - « [PERSON] ». Також зазначено, що [PERSON] особисто надав паспорт та його нотаріально засвідчений переклад на ім`я [PERSON] , [INFO] , громадянки Ісламської Республіки Іран, про що свідчить особистий підпис батька в актовому записі про народження та в заяві про державну реєстрацію народження, а також медичне свідоцтво про народження № 457 від 13.03.2017р. видане Комунальною установою "Пологовий будинок № 5" м. Одеси, де прізвище матері також зазначено « [PERSON] ». Тобто на момент державної реєстрації сина - [PERSON] , [INFO] , позивачка не отримала паспорт на прізвище чоловіка « [PERSON] », яке вона набула при державній реєстрації шлюбу. Таким чином, актовий запис про народження складений з дотриманням вимог діючого законодавства, права батьків та дитини порушені не були. Відповідно до ч. 1 ст. 134 СК України на підставі заяв осіб, зазначених у статті 126 цього Кодексу, або рішення суду орган державної реєстрації актів цивільного стану вносить відповідні зміни до актового запису про народження, складеного органами державної реєстрації актів цивільного стану України, та видає нове Свідоцтво про народження. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Державній реєстрації відповідно до цього Закону підлягають народження фізичної особи та її походження, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Згідно із пп. 20 п. 1 розділу ІІІ Правил державної реєстрації актів цивільного стану в Україні, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 18.10.2000 року № 52/5, при вирішенні судом спорів про визнання батьківства, материнства, оспорювання батьківства чи материнства, встановлення фактів батьківства та материнства зміни до актових записів про народження вносяться відповідно до законодавства, яке регулює порядок внесення змін до актових записів цивільного стану. Згідно із пп. 2.13.1. п. 2.13. Правил внесення змін до актових записів цивільного стану, їх поновлення та анулювання, затверджених наказом Міністерства юстиції України від 12.01.2011 року № 96/5, підставою для внесення змін в актові записи цивільного стану є рішення суду про визнання батьківства (материнства), усиновлення (удочеріння), про скасування раніше винесеного рішення суду про визнання батьківства, виключення відомостей про батька (матір) дитини з актового запису про народження, скасування або визнання усиновлення (удочеріння) недійсним, про визнання шлюбу недійсним, установлення неправильності в актовому записі цивільного стану та інші, у яких зазначено про внесення конкретних змін в актові записи цивільного стану. Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органами державної реєстрації актів цивільного стану є: 1) центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері державної реєстрації актів цивільного стану; 2) відділи державної реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Міністерства юстиції України в Автономній Республіці Крим, головних управлінь юстиції в областях, містах Києві та Севастополі, районних, районних у містах, міських (міст обласного значення), міськрайонних управлінь юстиції (далі - відділи державної реєстрації актів цивільного стану); 3) виконавчі органи сільських, селищних і міських (крім міст обласного значення) рад. Згідно із ч. 1 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділи державної реєстрації актів цивільного стану проводять державну реєстрацію народження фізичної особи та її походження, шлюбу, розірвання шлюбу, зміни імені, смерті, вносять зміни до актових записів цивільного стану, поновлюють та анулюють їх; формують Державний реєстр актів цивільного стану громадян, ведуть його, зберігають архівний фонд; здійснюють відповідно до законодавства інші повноваження. Відповідно до ч. 4 ст. 6 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» органи державної реєстрації актів цивільного стану видають відповідні свідоцтва про державну реєстрацію актів цивільного стану. Згідно із ч. 3 ст. 8 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану» відділ державної реєстрації актів цивільного стану є юридичною особою, має печатку із зображенням Державного Герба України та своїм найменуванням. Відповідно до п. 2.18. Правил зміни до актового запису цивільного стану вносяться відділом державної реєстрації за місцем зберігання відповідного актового запису цивільного стану, крім випадків, встановлених у пункті 2.28 цього розділу. При цьому, суд також виходить з того, що відомості про народження фізичної особи та її походження, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, шлюб, розірвання шлюбу, зміну імені, смерть підлягають обов`язковому внесенню, зокрема, до Державного реєстру актів цивільного стану громадян, що унормовано ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану». Відповідно до ч. 10 ст. 7 СК України кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Згідно із п. 1 ч. 2 ст. 18 СК України суд застосовує способи захисту, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є встановлення правовідношення. Згідно з ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Частиною 1 ст. 20 ЦК України визначено, що право на захист особа здійснює на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кобець проти України» (заява № 16437/04, п.43, 14 лютого 2008 року) суд повторює, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (див. рішення у справі «Авшар проти Туреччини» (Avsar v. Turkey), п.282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 03.07.2014 року у справі «Мала проти України» (Заява № 4436/07) у п.47-49 наголосив, що статтею 6 Конвенції гарантується право на справедливий розгляд справи, нею не встановлюється жодних правил щодо прийнятності доказів або способу, у який вони повинні бути оцінені, що, таким чином, є у першу чергу предметом регулювання національного законодавства та національних судів (див. рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain) [ВП], заява № 30544/96, п. 28, ECHR 1999-I). Аналогічним чином, у першу чергу саме національні органи влади, зокрема суди, мають тлумачити національне право, а Суд не замінить своє тлумачення їхнім за відсутності свавільності. З урахуванням вищезазначеного Суд все одно має переконатися у тому, чи були справедливими процедури у їхній сукупності, включаючи спосіб, у який приймалися докази та процесуальні рішення (див. рішення від 15 червня 2004 року у справі «Таммінен проти Фінляндії» (Tamminen v. Finland), заява № 40847/98, п. 38). Ключовим для концепції справедливого розгляду справи як у цивільному, так і кримінальному провадженні є те, щоб скаржник не був позбавлений можливості ефективно представляти свою справу в суді та мав змогу нарівні із протилежною стороною користуватися правами, передбаченими принципом рівності сторін (див. рішення у справі «Стіл та Морріс проти Сполученого Королівства» (SteelandMorris v. TheUnitedKingdom), заява № 68416/01, п. 59, ECHR 2005-ІІ). Принцип рівності сторін вимагає «справедливого балансу між сторонами», і кожній стороні має бути надано відповідну можливість для представлення своєї справи в умовах, що не ставлять її у суттєво невигідне становище порівняно з її опонентом (див. рішення від 26 травня 2009 року у справі «Бацаніна проти Росії» (Batsanina v. Russia), заява № 3932/02, п. 22). Більше того, принцип справедливості, закріплений у статті 6 Конвенції, порушується, якщо національні суди ігнорують конкретний, доречний та важливий довід, наведений заявником (див. рішення у справах «Проніна проти України» (Pronina v. Ukraine), заява № 63566/00, п. 25, від 18 липня 2006 року, та «Нечипорук і Йонкало проти України» (NechiporukandYonkalo v. Ukraine), заява № 42310/04, п. 280, від 21 квітня 2011 року). Насамкінець, згідно з практикою Суду, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (див. вищенаведене рішення у справі «ГарсіяРуїс проти Іспанії» (GarsiaRuiz v. Spain), п. 26 із подальшими посиланнями). Відповідно до ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed