Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до філії «Золотоніська дорожньо-експлуатаційна дільниця» Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України», Дочірнього підприємства «Черкаський облавтодор» Відкритого акціонерного товариства «Державної акціонерної компанії «Автомобільні дороги України» про стягнення заборгованості по заробітній платі. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 28.06.2002 р. він був прийнятий на роботу в філію «Золотоніська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на посаду водія транспортних засобів. 27.10.2020 р. його було звільнено з роботи на підставі п. 3 ст. 38 КЗпП України. Під час звільнення з роботи та видачі трудової книжки з ним не проведено всі необхідні розрахунки за період з квітня 2020 р. по день звільнення. Відповідно до довідки про заборговану заробітну плату №64 від 13.11.2020 року, виданої філією «Золотоніська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед ним становить 97569.75 грн. Розмір середньоденного заробітку позивача становить 597.36 грн., що стверджено довідкою №70 від 30.11.2020 р. Позивач вважає, що оскільки відповідачем не проведено з ним повний розрахунок при звільненні,- то він має право на середній заробіток за час затримки, а саме за період з дати звільнення 27.10.2020 р. та по дату подачі позову до суду - 09.12.2020 р. З обрахунку позивача заборгованість становить 44 дні, а сума заборгованості по середньому заробітку за час затримки становить 26283.84 грн. Таким чином позивач вважає, що має право на стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі в сумі 97596.75 грн., середнього заробітку за час затримки виплати зарплати при звільненні в сумі 26283.84 грн., а всього 123853.59 грн. Ухвалою суду від 24.12.2020 року було відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву з обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Від відповідачів на адресу суду відзиви на позовну заяву не надходили. У судове засідання позивач не прибув, але направив до суду заяву, в якій просить розглядати справу без його участі, проти заочного розгляду справи не заперечував. Відповідачі у судове засідання не з`явились, не повідомивши суд про причину неявки, хоча про день, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Так як відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання, але у судове засідання не з`явилися без поважних причин, не подали відзиви, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи. Суд, дослідивши докази по справі, дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 28.06.2002 р. по 27.10.2020 р. працював у філії «Золотоніська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», що стверджено копією трудової книжки [NUMBER] . Згідно із записами вказаної трудової книжки позивача, останній 27.10.2020 р. був звільнений з роботи за власним бажанням на підставі ч. 3 ст.38 КЗпП України. З довідки № 64 від 13.11.2020 року, виданої філією «Золотоніська дорожньо- експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України», вбачається, що на момент звільнення [PERSON] заборгованість по заробітній платі становить 97569.75 грн. Згідно із ст. ст. 21,43 Конституції України, ст. ст. 94, 115 КЗпП України, ст. ст. 21, 24 Закону України "Про оплату праці" кожна людина має право на заробітну плату за виконану роботу та її своєчасне одержання в повному обсязі. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Способи захисту визначені КЗпП України. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч. 3, 4 ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до статті 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відносини, які виникають між працівником і роботодавцем із приводу оплати праці, у тому числі й у зв`язку з порушенням строків виплати заробітної плати, регулюються трудовим законодавством, а саме: КЗпП України; Законами України: "Про оплату праці", та ін. Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та ін. нормативно-правовими актами (ст. 94 КЗпП України). Стаття 1 Конвенції Міжнародної організації праці "Про захист заробітної плати" № 95 (1949), яка ратифікована 30.06.61 р. закріплює, що відповідно до мети цієї Конвенції, термін "заробітна плата" означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавцем, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує 16 календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ч. 1 ст. 115 КЗпП України). Статтею 47 КЗпП України передбачено, що власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок. Судом встановлено, що на час винесення рішення заборгованість відповідача по заробітній платі перед позивачем становить 97569.75 грн., дані обставини не спростовані відповідачами належними та допустимими доказами, тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині повністю. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Відповідно до довідки №70 від 30.11.2020 року, виданої філією «Золотоніська дорожньо-експлуатаційна дільниця» ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України»», середньоденна заробітна плата позивача на момент звільнення становила 597.36 грн. Як визначено ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівнику при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Крім того, відповідно до п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Отже закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку виникають передбачені статтею 117 КЗпП України правові підстави для застосування матеріальної відповідальності. За таких обставин, до стягнення з підприємства на користь позивача підлягає середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.10.2020 року (наступний робочий день після звільнення) по 09.12.2020 року (по день звернення до суду з позовом), що складає 43 робочих днів. В той час як позивач при своєму обрахунку вказує 44 дні, тобто враховує при обрахунку середнього заробітку дату звільнення, що не відповідає нормам чинного законодавства. Абзацом другим п. 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Відповідно до абзацу третього п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана дана виплата. Усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. Пунктом п`ятим розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин) передбачено, що нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться, виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Згідно з пунктом 8 розділу IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (в редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин), нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні 2 місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абзац третій пункту 8 розділу IV Порядку). Таким чином, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за вказаний період становить 25686.48 грн., (597.36 грн. (розмір середньоденного заробітку)*43 (а не на 44 як пораховано позивачем) робочих днів за період затримки = 25686.48 грн.), який і підлягає до стягнення на користь позивача. При проведенні розрахунку розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд враховує вимог ст.. 12 та ст.. 13 ЦПК України щодо розгляду справи в межах заявлених позивачем позовних вимог, та не може виходити за межі цих вимог збільшуючи тим самим їх розмір. Вирішення даного спору узгоджується з рішеннями ВП ВС від 26.06.2019 справа № 761/9584/15-ц, від 31.01.2019 р. справа № 910/4518/16, Верховного Суду України, що викладені у постанові від 03 липня 2013 року справа № 6-60-цс13, від 16 січня 2012 року справа № 6-54цс11, від 25 квітня 2012 року справа № 6-23цс12, від 29 січня 2014 року справа № 6-144цс13, від 27 квітня 2016 року № 6-113цс1б. При цьому, стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку, слід здійснити з відрахуванням (утриманням) при виплаті податків та обов`язкових платежів та зборів, передбачених законодавством України. Позивач у позовній заяві просить стягнути заборгованість одночасно з двох відповідачів. Частиною 2 ст. 48 ЦПК України визначено, що позивачем і відповідачем можуть бути фізичні і юридичні особи, а також держава. Відповідно до статей 2, 80, 91, 92, 95, 96 ЦК України право бути стороною у справі та нести відповідну відповідальність мають юридичні особи, а не їх структурні підрозділи, що діють від імені юридичних осіб і не є самостійними суб`єктами цивільних правовідносин. Філії та представництва, як і інші структурні підрозділи підприємства, установи, організації не мають статусу юридичних осіб і діють на основі положення про них, затвердженого підприємством (ст. 95 ЦК України). Згідно із ст. 95 ЦК України філією є відокремлений підрозділ юридичної особи, що розташований поза її місцезнаходженням та здійснює всі або частину її функцій. Філії та представництва не є юридичними особами. Таким чином, Філія не є юридичною особою, а тому не може бути зобов`язана судом сплачувати відповідні кошти. Отже, заборгованість по заробітній платі та середній заробіток за час затримки розрахунку підлягає стягненню з ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України». Враховуючи вимоги ст. 430 ЦПК України належить допустити негайне виконання рішення суду щодо стягнення заборгованості по заробітній платі, але не більше ніж за один місяць. У відповідності до ст.141 ЦПК України суд стягує з відповідача ДП «Черкаський облавтодор» ВАТ «ДАК «Автомобільні дороги України» на користь держави судовий збір в сумі 1816.50 грн., оскільки позовна заява містить вимоги про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати (1% ціни позову складає 975,70 грн.) та позовну вимогу про стягнення середньої заробітної плати за затримку в розрахунку (мінімальна сума за позовом фізичної особи 840.80 грн.).

Outcome: partial