Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Національний кредит" з вимогами по визнання договору недійсним. Позовні вимоги мотивовані тим, що 04 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком "Національний кредит", правонаступником прав та обов'язків якого являється Публічне акціонерне товариство "Банк Національний кредит" та [PERSON] підписано Договір про іпотечний кредит № 26ф/2006/02-371/2-1, у відповідності до якого Банк надав позивачу кредит у розмірі 51 500 (п'ятдесят одна тисяча п'ятсот) доларів США зі сплатою 12,5% річних з кінцевим терміном погашення кредиту 03 серпня 2011 року. У відповідності до договору про внесення змін № 02-636/2-1 від 27.10.2008 року до Кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 27% річних від простроченої суми кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 04 серпня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено: - іпотечний договір, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2490 га, що знаходиться на території [ADDRESS] - іпотечний договір, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться на території [ADDRESS] - договір застави від 28 серпня 2006 р за № 02-424/1-1, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в заставу автомобіль марки «Хонда», держномер [NUMBER] 2005 року випуску. Свої вимоги Позивач обґрунтовує тим, що Кредитний договір є недійсним, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. «г» п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», і яка б дозволяла використовувати Банку іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Крім того, у своїй позовній заяві Позивач посилається на порушення норм Закону України "Про захист прав споживачів», а саме відсутні суттєві умови, передбачені п.п. 2 та 4 ст. 11. Крім того, як посилається позивач, необхідно застосувати принципи щодо несправедливості умов, викладених у кредитному договорі. Крім того, сторони при його укладанні не досягли згоди щодо його всіх істотних умов. Зокрема, в кредитному договорі відсутні основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу, що повинні оприлюднюватися до укладання договору про іпотечний борг, що передбачено ч. 1 ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати». У якості правової підстави недійсності правочину позивач зазначив ч. 1 ст. 203 ЦК України, якою визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд задовольнити позовну заяву в повному обсязі. Представник ПАТ «Банк Національний кредит" в судовому засіданні позовні вимоги не визнала повністю. Суть заперечень представника відповідача зводиться до того, що позовні вимоги про визнання недійсним кредитного договору не підлягають задоволенню, оскільки твердження Позивача є безпідставними, так як Відповідач у справі є уповноваженим банком, який має належну банківську генеральну ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операцій з кредитування в іноземній валюті, укладення кредитного договору в іноземній валюті не суперечить вимогам законодавства, яке діяло станом на дату укладення Кредитного договору, а тому не може бути підставою для визнання його недійсним. За наявності генеральної ліцензії та відповідного письмового дозволу на здійснення валютних операцій, отриманих у встановленому порядку, у АКБ «Національний кредит» були всі правові підстави для здійснення кредитування в іноземній валюті, згідно з вимогами ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів "Про систему валютного регулювання та валютного контролю". Позивач, підписавши Кредитний договір, погодився з його умовами, що є доказом досягнення домовленості сторін. Посилання позивача на неможливість запропонувати свої умови Кредитного договору безпідставні. Позивач під час укладення Кредитного договору не був обмежений у виборі банку, до якого міг звернутись, Відповідач не застосовував жодного примусу до укладення саме з ним, саме на таких умовах Кредитного договору. Позивач також не надав доказу того, що з умовами Кредитного договору був незгоден і звертався до Відповідача для погодження його положень. Згідно ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд (ст. 12 ЦК України). Відповідно до повідомлення від 28.07.2006 року Відповідачем, відповідно до вимог ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» Позивачу надано повну інформацію щодо кредиту. Про отримання вказаного повідомлення до дати укладання спірного договору свідчить особистий підпис Позивача. Також представник відповідача вважає безпідставним твердження позивача про недотримання Відповідачем вимог Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» в частині оприлюднення у письмовій формі інформації. Перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживачу у письмовій формі певну інформацію. При цьому мається на увазі необхідність доведення до відома Позичальника певної інформації. Натомість Закон про іпотечне кредитування говорить про те, що основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладання договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі. Зазначенні норми обох Законів є тотожними хоча сформульовані по -різному. «Оприлюднення» полягає у розкритті та/або наданні необхідної інформації Банком позичальнику перед укладенням кредитного договору та/або іпотечного договору. Законодавство України не містить затвердженої форми вказаного письмового оприлюднення і не тлумачить в який саме проміжок часу до укладання договору, має бути зроблено відповідне оприлюднення. Перед укладенням, тобто до моменту підписання його сторонами) договору про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1 від 04.08.2006 року, Банк мав в довільній формі розкрити (надати, повідомити) письмово [PERSON] інформацію визначену Законом. Банком надано таку інформацію позивачу в повідомленні від 28.07.2006 р. Перед укладенням договору сторони попередньо ознайомлюються з його текстом та лише після ознайомлення, своїм підписом засвідчують що погоджуються що інформація, яка міститься в договорі їм повідомлена та вони погоджуються з усіма істотними умовами зазначеного договору. Банком виконано вимоги Закону про іпотечне кредитування в повному обсязі. Позивачем [PERSON] не надано належних доказів, які б свідчили про те, що Банком не дотримано вимог ст.203 ЦК України під час укладення Договору про іпотечний кредит №26ф/2006/02-371/2-1 від 04.08.2006 року. Суд, заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи в межах доводів сторін та позовних вимог, дослідивши письмові докази, прийшов до висновку про відмову в задоволені позову виходячи з наступного. 04 серпня 2006 року між Акціонерним комерційним банком «Національний кредит», правонаступником прав та обов'язків якого являється Публічне акціонерне товариство «Банк Національний кредит» та [PERSON] підписано Договір про іпотечний кредит № 26ф/2006/02-371/2-1, у відповідності до якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 51 500 (п'ятдесят одна тисяча п'ятсот) доларів США з кінцевим терміном погашення кредиту 03 серпня 2011 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 12,5% річних. У відповідності до договору про внесення змін № 02-636/2-1 від 27.10.2008 року до Кредитного договору процентна ставка за користування кредитними коштами встановлена на рівні 27% річних від простроченої суми кредиту. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором 04 серпня 2006 року між Банком та [PERSON] було укладено: - іпотечний договір, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за р.№ 954, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2490 га, що знаходиться на території [ADDRESS] - іпотечний договір, посвідчений [PERSON] приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу та зареєстровано в реєстрі за р.№ 956, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в іпотеку нерухоме майно, а саме: земельну ділянку площею 0,2500 га, що знаходиться на території [ADDRESS] - договір застави від 28 серпня 2006 р за № 02-424/1-1, у відповідності до якого [PERSON] передав Банку в заставу автомобіль марки «Хонда», держномер [NUMBER] 2005 року випуску. Причиною спору між сторонами, на думку позивача, стало незаконне укладення Кредитного договору, що має бути визнаний судом недійсним, оскільки наслідки його невиконання впливають на законні інтереси позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом «Про банки і банківську діяльність». Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ. Статті 47 та 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. «в» п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, повязані з іноземною валютою. Тобто надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» іпотечне кредитування - правовідносини, що виникають з приводу набуття права вимоги іпотечного боргу за правочинами та іншими документами. Іпотечний борг - основне зобов'язання за будь - якими правочинами, виконання якого забезпечено іпотекою. При цьому ст. 2 цього ж Закону встановлює, що іпотечний борг виникає з цивільно - правових відносин між сторонами договору про іпотечний борг за умови дотримання встановлених цим Законом вимог. Основні економічні та правові вимоги виникнення іпотечного боргу мають бути розкриті до укладення договору про іпотечний борг. Ця інформація має бути оприлюднена кредитодавцем у письмовій формі і містити: опис усіх грошових зборів і витрат, пов'язаних з установленням іпотеки, принцип визначення плати за договором про іпотечний борг, положення про інфляційне застереження, порядок дострокового виконання основного зобов'язання у разі неплатоспроможності боржника або невиконання боржником своїх зобов'язань за договором про іпотечний борг та юридичні наслідки цього невиконання, право боржника попереджати кредитодавця про можливе невиконання основного зобов'язання, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру фінансових установ чи Державного реєстру банків, інші умови за рішенням кредитодавця. Як встановлено в судовому засіданні, інформація, зазначена в ст. 2 Закону України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не була письмово оприлюднена. Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зазначене свідчить, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання кредитного договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Не здійснення Банком письмового оприлюднення всіх суттєвих умов, передбачених п. 2 ст. 2 Закон України «Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати» не може бути підставами для визнання Кредитного договору, який оспорюється, недійсним, оскільки на думку суду це свідчить про недотримання сторонами вимог щодо істотних умов договору, які є необхідними при його укладанні, а отже Договір про іпотечний кредит № 26ф/2006/02-371/2-1 від 04 серпня 2006 року, який оспорюється, не є укладеним, а тому не підлягає судовому захисту. Зазначена правова позиція викладена в пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.09 № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення. У відповідності до ст. 1 Закону України „Про іпотеку" іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. У відповідності до ст. 3 Закону України „Про іпотеку" іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. Взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя за іпотечним договором виникають з моменту його нотаріального посвідчення. У разі іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, взаємні права і обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з дня вчинення відповідного правочину, на підставі якого виникає іпотека, або з дня набрання законної сили рішенням суду. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. У відповідності до ст. 5 Закону України „Про іпотеку" предметом іпотеки можуть бути один або декілька об'єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація; нерухоме майно може бути відчужене іпотекодавцем і на нього відповідно до законодавства може бути звернене стягнення; нерухоме майно зареєстроване у встановленому законом порядку як окремий виділений у натурі об'єкт права власності, якщо інше не встановлено цим Законом. У відповідності до ст. 574 ЦК України, застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До застави, яка виникає на підставі закону, застосовуються положення цього Кодексу щодо застави, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У відповідності до ст. 584 ЦК України у договорі застави визначаються суть, розмір і строк виконання зобов'язання, забезпеченого заставою, подається опис предмета застави, а також визначаються інші умови, погоджені сторонами договору. Опис предмета застави у договорі застави може бути поданий у загальній формі (вказівка на вид заставленого майна тощо). У відповідності до ст. 585 ЦК України право застави виникає з моменту укладення договору застави, а у випадках, коли договір підлягає нотаріальному посвідченню, - з моменту його нотаріального посвідчення. Посилання позивача на недотримання банком п.п. 2.4. ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», якими визначено обов'язок кредитодавця повідомити обов'язкову інформацію перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначену Законом, а також детальний розпис сукупної вартості кредиту, не приймається судом до уваги з огляду на те, що спростовується дослідженими у справі письмовими доказами. Об'єктивних доказів, які б дали можливість суду зробити висновок про те, що зміст Кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства позивачем не надано, а тому судом не вбачається законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 203 ЦК України. Беручи до уваги зазначені вище обставини справи, суд вважає, що позов [PERSON] не відповідає фактичним обставинам справи, не ґрунтується на чинному законодавстві, а тому задоволенню не підлягає. Щодо дотримання позивачем строку позовної давності, то суд враховує наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно правової позиції Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні "Стаббінґс та інші проти Сполученого Королівства" від 22 жовтня 1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати ненадійними і недостатніми. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. По справі встановлено, що про порушення свого права, яке [PERSON] просить захистити останній дізнався 04 серпня 2006 р., в день укладення Договору про іпотечний кредит № 26ф/2006/02-371/2-1. Оскільки позивач первісно звернувся до суду з позовом 05.02.2014 р., а строк позовної давності збіг 03 серпня 2009 року, суд погоджується з позицією представника відповідача щодо пропуску позивачем строків позовної давності. Враховуючи те, що відмова в задоволенні позову через пропуск строків позовної давності має місце бути лише в разі, якщо судом встановлено, що права позивача порушені, однак сплили строки позовної давності, а в даному випадку такі порушення прав позивача не встановлені, тому суд лише констатує факт пропуску позивачем строків позовної давності, а відмовляє в позові саме через безпідставність позовних вимог.

Outcome: dismissed