Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-21 00:00:00

У лютому 2015 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило через суд зазначений позов до [PERSON], а подальшому і до неповнолітніх [PERSON], [PERSON] в інтересах яких діє законний представник [PERSON], в обґрунтування вимог посилаючись на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 04 травня 2011 року, ухвалено звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності в рахунок повернення заборгованості в розмірі 42757,49 доларів США за кредитним договором №2007-069, укладеним 12 квітня 2007 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] в сумі 33000,00 доларів США шляхом продажу вказаної квартири банком з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, проте після пред'явлення письмової вимоги про звільнення житлового приміщення 25 березня 2013 року відповідач квартиру не звільнила, тому позивач, посилаючись на ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, згідно уточнених вимог, просив суд виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах сїх неповнолітніх дітей [PERSON], [PERSON], заперечень проти позову не надав, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин не повідомив, свого представника до суду не направив, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. Третя особа орган опіки та піклування Кіровської районної у м. Дніпропетровську ради, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, заперечень проти позову не подав, в судове засідання представника не направив, причин неявки суду не повідомив, що відповідно до ст. 36 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи у відсутності представника. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Матеріалами справи встановлено, що 11 квітня 2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір №2007-069 за умовами якого позивач надав відповідачу кредитні кошти на строк з 12 квітня 2007 року по 11 квітня 2014 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії з лімітом в розмірі 33000,00 доларів США для використання в якості оборотних засобів, зі сплатою за користування кредитом 16% на рік на суму залишку заборгованості, а [PERSON] зобов'язався сплачувати кредит ануїтетними платежами в сумі 659,63 доларів на місяць згідно графіку погашення кредиту, виконувати інші умови договору належним чином (п.1, 4, 8 договору, додаток №1 до договору) (а.с. 9-17). В забезпечення належного виконання договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 12 квітня 2011 року укладений договір іпотеки №2007-069 з предметом іпотеки - квартири [ADDRESS], загальною площею 48,3 кв.м., житловою площею 26,6 кв.м., що складається з 1- кухня, 2 коридор, 3, 4, - житлові, 5 санвузол, належної [PERSON] як іпотекодавцю на підставі свідоцтва про право власності на житло б/н, видане 21 квітня 1998 року виконкомом Дніпропетровської міської ради народних депутатів та договору дарування ВВЕ №821429, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] 24 червня 2004 року (а.с.18-23). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2011 року, яке набрало законної сили 04 травня 2011 року, позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення - задоволено частково; в погашення заборгованості за кредитним договором №2007-069 від 12 квітня 2007 року в розмірі 42757,49 доларів США ухвалено звернути стягнення на квартиру, що належить [PERSON], загальною площею 48,3 кв.м., яка розташована в м. Дніпропетровську по вул. Свєтлова, 69/7 шляхом продажу вказаного предмету іпотеки ПАТ КБ "ПриватБанк" з укладенням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням ПАТ КБ "ПриватБанк" всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу; в решті позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.24-25). Позивач 02 грудня 2014 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» направив [PERSON] вимогу у тридцятиденний термін звільнити квартиру [ADDRESS], яку відповідач отримав, про що свідчить реєстр рекомендованих поштових відправлень від 11 грудня 2014 року (а.с.27) та дані сайту УДППЗ «Укрпошта». Разом з тим, за відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 17 лютого 2015 року та від 20 лютого 2015 року в квартирі [ADDRESS] зареєстрований [PERSON] з 19 березня 1996 року та з 20 лютого 2015 року його неповнолітні діти: [PERSON], [INFO] і Петрова Дар?я Олександрівна, [INFO] (а.с.54, 54, 59). Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Частинами 2, 3, 4 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. Одночасно, суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" про те, що згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. Примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч.5 ст. 124 і ч.3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Зазначений принцип є одним із основоположних у цивільному процесі та закріплений ст.14 ЦПК України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Крім зазначеного, Європейським судом з прав людини, судова практика якого за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що обов'язковість судових рішень гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін (рішення [PERSON] проти України від 15 січня 2010 року). Разом з цим, суд приймає до уваги і те, що 7 червня 2014 року набув чинності Закон «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», згідно з пунктом 1 якого не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Статтею 3 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що зазначений Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає в бухгалтерському та (або) податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом «Про мораторій», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону «Про мораторій» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 Закону «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, згідно з пунктом 4 вказаного Закону протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відтак мораторій на стягнення майна як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно, у зв?язку з чим рішення суду від 21 квітня 2011 року не може бути виконано в частині реалізації іпотечного майна на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», проте це не позбавляє позивача захистити своє право звернувшись з позовом про виселення осіб, що мешкають в іпотечному житловому приміщенні. Зважаючи на викладене, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування вказаного Закону та наявність підстав для задоволення позову, у зв'язку з чим належить ухвалити рішення про виселення відповідачів з квартири, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved