Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-12 00:00:00

[PERSON] , яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього сина [PERSON] , звернулися до суду з позовом до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР, [PERSON] , в якому просила визнати протиправними дії Департаменту з надання адміністративних послуг ММР щодо зняття з реєстрації місця проживання її та неповнолітнього сина за адресою [ADDRESS] та зобовязання Департаменту з надання адміністративних послуг ММР внести необхідні зміни до реєсьраційного обліку та поновити реєстрацію місця проживання за вказаною адресою. В обгрунтування позову посилалася на те, що наприкінці квітня 2019 року до них звернувся [PERSON] , який повідомив, що в результататі електронних торгів належна їй на праві власності квартира була проданна на аукціоні, укладеного між ПАТ "ДельтаБанк" та переможцем аукціоном [PERSON] . Як новий власник квартири він вимагав їх виселення і намагався різними способами вижити їх з сином з вкартири. Оскіькиелектронні торги були проведені на її думку з численними порушеннями закону, вона звернулася до суду з позовом про визнання торгів недійсними, справа до теперішнього часу перебуває в провадженя Центрального районного суду м.Миколаєва. [PERSON] , також звернувся до суду з позовом про їх виселення, рішення по справі ще не прийнято. Натомість вона дізналася, що за заявою [PERSON] Департаментом з надання адміністративних послуг ММР знято з реєстрації з адреси: [ADDRESS] її та неповнолітнього сина. Відповідачем належним чином не було перевірено правових підстав зняття вказаних осіб з обліку, зокрема відсутність у заявника права на звернення із вказаною заявою та відсутність судового рішення про позбавлення позивачів права власності або права користування житловим приміщенням на підставі ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання». На підставі викладеного, позивачка вважає дії відповідачів протиправними. Від відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг ММР, надійшов 25 жовтн 2019 року відзив на позов, в якому зазначено, що до них 06.05.2019 звернувся [PERSON] із заявами про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , та [PERSON] за зазначеною адресою, разом з заявами надав договір купівлі-продажу квартири від 24.04.2019 року, згідно якого йому на праві приватної власності належить майно, що складається з квартири [ADDRESS] . На підставі зазначеної заяви та доданих документів, Департаментом з надання адміністративних послуг ММР було знято з реєстрації місця проживання позивачів. Враховуючи викладене відповідач вважає, що до заяви про зняття з реєстрації місця проживання було додано всі необхідні документи відповідно до Правил реєстрації місця проживання та порядку передачі органам реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру затв Постановою КМУ від 02.03.2016 року № 207, законом заборонено вимагати інші документи , не передбачені цими Правилами, отже відсутні були підстави для прийняття рішення про відмову у наданні адміністративної послуги [PERSON] . У звязку з чим співробітники Департаменту з надання адміністративних послуг ММР діяли відповідно до законодавства України та в межах наданих повноважень. Також зазначили, що реєстр територіальної громади м.Миколаєва створений на базі Державного реєстру виборців , де зазначаються тільки громадяни України, зареєстровані на відповідній адміністративно-територіальній одиниці , яким виповнилося 18 років. Тому відсутні дані про реєстрацію неповнолітніх осіб, крім випадків, коли процедура реєстрації місця проживання дитини відбулася після 04.04.2016 року .Тому станом на 26.11.2018 року в Реєстрі були відсутні відомості про реєстрацію місця проживання неповнолітнього [PERSON] за адресою [ADDRESS] . 07 листопада 2019 року представником позивача надано відповідь на відзив, в якому позивач заперечує проти доводів відповідача.Зазначає що згідно норм діючого законодавства відповідач не мав права без відповідного судорвого рішення про визнання позивачів особами, які втратили право користування житловим приміщенням та/або виселення , без дозволу органу опіки та піклування зняти з реєстрації місця проживання [PERSON] , з неповнолітньою дитиною. 13 січня 2020 року надійшов відзив на позов відповідача [PERSON] , в якому він просить відмовити у позові в поному обсязі. Зазначає, що на момент придбання ним спірної квратири [PERSON] , вже не була її власником, адже її власником був ПАТ"ДельтаБанк". На теперішній час право власності [PERSON] , підтверджено належними доказами і ніким не скасоване. Отже він як власник квартири має право розпоряджатися своєю власністю на власний розсуд та вимагати зняття з реєстрації колишнього власника житла та членів її сім`ї..За аткого дії Департаменту були вчинені у відповідності до норм закону. Щодо зняття з реєстрації її неповнолітнього сина, то на час укладення іпотечного договору та на ммомент звернення стягнення на предмет іпотеки банком в квартирі неповнолітніх дітей зареєстровано не було. Факт відсутності реєстрації дитини на момент електронних торгів та укладення договору купівл-продажу квратири 24.04.2019 року також перевірявся нотаріусом. Також у позовній заяві не доведено факту порушення прав малолітньої дитини. Представник позивача адвокат Рехлецький Р.В. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив про задоволення позову з викладених у ньому та у відповіді на відзиви підстав. Представник відповідача [PERSON] адвокат Цюпа В.П. надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, просив відмовити у задволенні позову з виклдаених у відзиві підстав. Представник третьої особи Служби у справах дітей адміністрації Центрального району ММР Батовська Ю.В. надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позову підтримала в повному обсязі. Дослідивши надані письмові докази, перевіривши матеріали справи, а також проаналізувавши законодавство, яке регулює спірні правовідносини, суд дійшов наступного висновку. Зі змісту позовної заяви вбачається, що спірні правовідносини стосуються права користування та розпорядження майном, а саме квартирою за адресою: [ADDRESS] . Отже, предметом спірних правовідносин є майнові права на вказану квартиру, вимоги ж до Департаменту надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради є похідними від них. З огляду на вказане та враховуючи суть спірних правовідносин, спір щодо визнання неправомірними дії відповідача щодо зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , та її неповнолітнього сина не є публічно-правовим . Зокрема, у постанові від 16 травня 2018 року (справа № 337/2535/2017, провадження № 14-130цс18) Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що позовні вимоги про визнання незаконною та скасування (зняття) з реєстрації місця проживання стосуються права користування та розпорядження майном, а предметом спірних правовідносин є майнові права на квартиру. Згідно з Розпорядженням Миколаївського міського голови від 27 червня 2018 № 174р, на підставі рішень міської ради від 22.12.2016 № 13/1 «Про затвердження структури виконавчих органів Миколаївської міської ради», зі змінами, від 23.02.2017 № 16/32 «Про затвердження Положень про виконавчі органи Миколаївської міської ради», зі змінами, враховуючи розпорядження міського голови від 27.02.2017 № 45р «Про затвердження штатної чисельності виконавчих органів Миколаївської міської ради», зі змінами, реєстрація місця проживання на території міста Миколаєва здійснюється відділом реєстрації громадян управління державної реєстрації Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 09.10.2007 року [PERSON] належалал на праві власнсоті квартира трикімнатна в [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про шлюб [PERSON] , уклала шлюб з [PERSON] [INFO] , Згідно Свідоцтва про зміну імені від 06.05.2010 року прізвище [PERSON] після реєстрації шлюбу - [PERSON] . Від шлюбу мають сина [PERSON] , [INFO] . 26.03.2008 року між ВАТ "Кредитпромбанк" та [PERSON] , укладено кредитний договір № 23/032/08-ZKLN, за яким позивачка отримала кредит у розмірі 761150 грн з кінцевим строком повернення до 25.03.2023 року. Забезпеченням виконання зобов`язань за цим кредитним договором є іпотека житлової трикімнатної квартири в [ADDRESS] , що належить на праві власнсоті [PERSON] згідно Іпотечного договору від 26.03.2008 рорку. Згідно рішення Центрального районного судлу м.Миколаєва від 30.09.2009 року по справі за позовом ВАТ "Кредитпромбанк" до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договром - стягнуто у солідарному порядку на корсить Банку з [PERSON] , та [PERSON] заборгованість за кредитним договром у сумі 861 183,58 грн. Наявними у матеріалах справи Довідками про склад сім`ї та копії поквартирної карточки , наданої органомреєстрації під час проведення перевірки УДМС України в Миколаївській області, підтверджується, що в спірній квартирі зареєстровано [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , 2006 р.н.- у період з 13.05.2010 року (з серпня 2009 рок) по 06.05.2019 року. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 20 червня 2020 року ннакладено арешт на квартиру [ADDRESS] , власником якоїх є [PERSON] - в якості забезпечення позову по справі за позовом [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах неповнолітнього [PERSON] , до [PERSON] , ПАТ "ДельтаБанк" , ТОВ "Закупівлі ЮА" про визнання недійсними електронного аукціону, протоколу електронного аукціону та договору купівлі-продажу квартири, яка продана на аукціоні. 06.05.2019 року до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР, звернувся [PERSON] із заявою про зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , та [PERSON] , 2006 р.н. за адресою [ADDRESS] . Підставою для зняття з реєстрації місця проживання даних осіб зазначив Договір купівлі-продажу від 24.04.2019, в якому [PERSON] , визначений як новий власник житла, зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Згідно п. 26 Правил реєстрації місця проживання , затв.Постановою КМУ від 02.03.2016 № 207 за зверненням нового власника житла було здійснено процедуру зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] , та [PERSON] за вказаною адресою 06 травня 2019 року. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек підставою виникнення права власності [PERSON] на квартиру трикімнатну в [ADDRESS] зазначено Договір купівлі продажу квартири , що продана на аукціоні , номер 323, виданий 24.04.2019 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антипова І.В. , укладений з ПАТ "ДельтаБанк". Згідно вказаного договору квартира належить ПАТ "ДельтаБанк" на підставі Договру іпотеки , посвідченого 26.03.2008 приватним нотаріусом Миколаївського МНО Яковлєвою Ю.В., право власнсті ПАТ "ДельтаБанк" зареєстроване у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 23.04.2018 року, номер запису 25879731. Також міститься запис, що вказана квартира перебувала під обтяженням - Договір іпотеки номер 87 від 26.03.2008 року, видавник приватний нотаріус Миколаївського МНО Яковлєва Ю.В., обтяжувач ПАТ "Дельта Банк" , повідомлення обтяжувача 24.04.2019 року- іпотеку припинено. Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відносини, пов`язані зі свободою пересування та вільним вибором місця проживання в Україні, що гарантуються Конституцією України і закріплені Загальною декларацією прав людини, Міжнародним пактом про громадянські та політичні права, Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод і протоколами до неї, іншими міжнародними договорами України регулюються Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» № 1382-ІV від 11.12.2003 року (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) (далі - закон № 1382-ІV). Закон № 1382-ІV також визначає порядок реалізації свободи пересування та вільного вибору місця проживання і встановлює випадки їх обмеження. Відповідно до Законів України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» діють Правила реєстрації місця проживання, затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 2 березня 2016 р. № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру". Згідно з ст.7 Закону № 1382-ІV та п. 26 Правил реєстрації встановлено наступну процедуру зняття з реєстрації місця проживання особи, а саме зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її представника за формою згідно з додатком 11; рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; повідомлення територіального органу або підрозділу ДМС із зазначенням відповідних реквізитів паспорта померлої особи або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства (інформація територіального органу ДМС або територіального підрозділу ДМС, на території обслуговування якого зареєстровано місце проживання особи, про закінчення строку дії посвідки на тимчасове проживання або копія рішення про скасування посвідки на тимчасове проживання чи скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання в Україні); підстав для проживання бездомної особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту (письмове повідомлення соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту); підстав на право користування житловим приміщенням (закінчення строку дії договору оренди, найму, піднайму житлового приміщення, строку навчання в навчальному закладі (у разі реєстрації місця проживання в гуртожитку навчального закладу на час навчання), відчуження житла та інших визначених законодавством документів). Разом із заявою особа подає: документ, до якого вносяться відомості про зняття з реєстрації місця проживання. Якщо дитина не досягла 16 років, подається свідоцтво про народження; квитанцію про сплату адміністративного збору; військовий квиток або посвідчення про приписку (для громадян, які підлягають взяттю на військовий облік або перебувають на військовому обліку). У разі реєстрації місця проживання батьків за різними адресами зняття з реєстрації місця проживання дитини, яка не досягла 14 років, разом з одним із батьків здійснюється за письмовою згодою другого з батьків у присутності особи, яка приймає заяву, або на підставі засвідченої в установленому порядку письмової згоди другого з батьків (крім випадків, коли місце проживання дитини визначено відповідним рішенням суду або рішенням органу опіки та піклування). Відповідно до п. 27 вказаних Правил у зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до п. 27 Правил працівник органу реєстрації або центру надання адміністративних послуг: перевіряє належність документа, до якого вносяться відомості про місце проживання, особі, що його подала, його дійсність, правильність заповнення заяви про зняття з реєстрації місця проживання та наявність документів, необхідних для зняття з реєстрації місця проживання, про що зазначений працівник робить відповідний запис у цій заяві; приймає рішення про зняття з реєстрації або про відмову у знятті з реєстрації місця проживання особи; вносить відомості про зняття з реєстрації місця проживання у документ, до якого вносяться відомості про місце проживання. Датою зняття з реєстрації місця проживання осіб, які подавали документи через центр надання адміністративних послуг, представника спеціалізованої соціальної установи, закладу соціального обслуговування та соціального захисту, посадову особу виконавців послуг з управління (утримання) багатоквартирного будинку (гуртожитку), об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, житлово-будівельного кооперативу, управителя багатоквартирного будинку, є дата отримання органом реєстрації відповідних документів; формує і вносить дані про зняття з реєстрації місця проживання особи до реєстру територіальної громади; формує інформацію про зняття з реєстрації місця проживання особи для її передачі до Реєстру відповідно до Порядку тощо. Вказана норма зазначає, що зняття з реєстрації дитини віком до 14 років можливо тільки за умови, що одних з батьків надав письмову згоду на зняття такої дитини з реєстрації місця проживання. Суд встановив, що ні позивачка, ні законний представник малолітньої дитини у відповідності до положень ст.7 Закону № 1382-ІV та вказаних правил особисто не звертались з заявами про їх зняття з реєстрації місця проживання за визщезазначеною адресою . Натомість, як вже було зазначено вище із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивачів до Департаменту 06.05.2019 року звернувся новий власник [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст.321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому, відповідно до ст.391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст.16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Разом з цим, за правилами ст.7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі: заяви особи або її законного представника; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою; свідоцтва про смерть; паспорта або паспортного документа, що надійшов з органу державної реєстрації актів цивільного стану, або документа про смерть, виданого компетентним органом іноземної держави, легалізованого в установленому порядку; інших документів, які свідчать про припинення: підстав для перебування на території України іноземців та осіб без громадянства; підстав для проживання або перебування особи у спеціалізованій соціальній установі, закладі соціального обслуговування та соціального захисту; підстав на право користування житловим приміщенням. З огляду на те, що Законом України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, повязані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких повязані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, у разі наявності будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, предявивши одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про виселення; 4) про визнання особи безвісно відсутньою; 5) про оголошення фізичної особи померлою. Тобто, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право власності або користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд виходить з принципу верховенства права щодо гарантування цього права ст.1 Протоколу № 1 до Європейської Конвенції з прав людини, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, та виходячи з принципу ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього. З урахуванням зазначеного, [PERSON] звернувся 06.05.2019 року в до Департаменту з надання адміністративних послуг ММР із заявою про зняття з реєстрації місця проживання позивачів за відсутності відповідного рішення суду про позбавлення останніх права користування житловим приміщенням або про виселення. Натомість, як випливає із вищенаведених норм права, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: позбавлення права власності на житлове приміщення; позбавлення права користування житловим приміщенням; визнання особи безвісно відсутньою; оголошення фізичної особи померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить від вирішення питання про право користування такою особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (ст.ст.71,72,116,156 ЖК України; ст.405 ЦК України). Судом встановлено,що зняття з реєстрації [PERSON] та її неповнолітнього сина [PERSON] , 2006 року народження в квартирі [ADDRESS] порушило законні права та інтереси позивача та її сина . Згідно ст.16 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що вказує на правомірність мого звернення до суду. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст.81ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 цього Кодексу. Відповідно до положень ст.9 Конституції України та ст.17, ч.5 ст.19 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди та органи державної влади повинні дотримуватись положень Європейської конвенції з прав людини та її основоположних свобод 1950 року, застосовувати в своїй діяльності рішення Європейського суду з прав людини з питань застосування окремих положень цієї Конвенції. Європейський Суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що в разі коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб (див. рішення у справах «Беєлер проти Італії» [ВП] (Beyeler v. Italy [GC]), заява № 33202/96, п. 120, ECHR 2000, «Онерїлдіз проти Туреччини» [ВП] (Oneryэldэz v. Turkey [GC]), заява № 48939/99, п. 128, ECHR 2004-XII, «Megadat.com S.r.l. проти Молдови» (Megadat.com S.r.l. v. Moldova), заява № 21151/04, п. 72, від 8 квітня 2008 року, і «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), заява № 10373/05, п. 51, від 15 вересня 2009 року). Також, на державні органи покладено обовязок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20.05.2010 року, і «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25.11.2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси. Крім того, у найбільш загальному вигляді позитивні зобовязання (англ. «positive obligations», «duties») передбачають активні дії держави, спрямовані на забезпечення, захист та сприяння реалізації прав людини. Загальною юридичною підставою позитивних зобовязань у межах конвенційної системи правозахисту виступає ст.1 «Зобовязання поважати права людини» Конвенції, в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією. Зокрема, ЄСПЛ (Starmer) виокремлює пять категорій обовязків, що покладаються на держави позитивними зобовязаннями за Конвенцією: обовязки запобігати порушенням прав, гарантованих Конвенцією (обовязок «превентивних дій» з боку держави, коли є розумні підстави очікувати його виконання) (напр. справи «Осман проти Сполученого Королівства», «Маркс проти Бельгії», «Платформа «Дrtze fьr das Leben» проти Австрії»); обовязок держави забезпечувати інформування та консультування осіб стосовно порушень прав і свобод, що гарантуються Конвенцією (напр., справа «Гуерра проти Італії»); обовязок реагувати на порушення прав людини, проводити ефективне розслідування «гідних довіря» (тобто обґрунтованих) скарг щодо серйозних порушень прав, гарантованих Конвенцією ; обовязки забезпечувати індивідів ресурсами, щоб запобігати порушенню їх прав, гарантованих Конвенцією (справа «Ейрі проти Ірландії»). При цьому, головний позитивний обовязок держави полягає у створенні «національної правової рамки» (англ. «national legal framework»), передусім національного законодавства, яке забезпечує ефективний захист прав людини (див. докладне аргументування у справі «Х та Y проти Нідерландів»). Крім того, ЄСПЛ у своєму рішення по справі Yvonne van Duyn v.Home Office зазначив, що «принцип юридичної визначеності означає, що зацікавлені особи повинні мати змогу покладатися на зобов`язання, взяті державою, навіть якщо такі зобов`язання містяться в законодавчому акті, який загалом не має автоматичної прямої дії». З огляду на принцип юридичної визначеності, держава не може посилатись на відсутність певного нормативного акта, який би визначав механізм реалізації прав та свобод громадян, закріплених у конституції чи інших актах. Така дія названого принципу пов`язана з іншим принципом - відповідальності держави, який полягає в тому, що держава не може посилатися на власне порушення зобов`язань для запобігання відповідальності. Захист принципу обґрунтованих сподівань та юридичної визначеності є досить важливим у сфері державного управління та соціального захисту. Так, якщо держава чи орган публічної влади схвалили певну концепцію своєї політики чи поведінки, така держава чи такий орган вважатимуться такими, що діють протиправно, якщо вони відступлять від такої політики чи поведінки щодо фізичних та юридичних осіб на власний розсуд та без завчасного повідомлення про зміни у такій політиці чи поведінці, позаяк схвалення названої політики чи поведінки дало підстави для виникнення обґрунтованих сподівань у названих осіб стосовно додержання державою чи органом публічної влади такої політики чи поведінки. Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить, що найчастіше втручання у права фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Протоколу № 1 забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів. Втручання має бути законним, тобто здійснено на підставі закону. При цьому під «законом» Конвенція розуміє нормативний акт, що має бути «доступним» (accessible) та «передбачуваним» (forseable). Також, закон має відповідати всім вимогам нормативного акта. «Доступність закону» означає наявність доступу та знань щодо цього закону в суспільстві та у осіб. «Передбачуваність» означає можливість передбачити певні дії або наслідки, що можуть виникнути в зв`язку із застосуванням закону. Суд у своїх рішеннях нагадує, що незважаючи на те, що держави мають широкі рамки розсуду при визначенні умов і порядку, за яких приватна особа може бути позбавлена своєї власності, позбавлення останньої, навіть, якщо воно переслідує законну мету в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення ст.1 Протоколу № 1, якщо не була дотримана розумна пропорційність між втручанням у права фізичної чи юридичної особи й інтересами суспільства. Також, буде мати місце порушення ст.1 Протоколу № 1 й у випадку, коли наявний істотний дисбаланс між тягарем, що довелося понести приватній особі, і переслідуваними цілями інтересів суспільства. Закріплюючи право кожного на мирне володіння своїм майном, стаття 1 за своєю суттю є гарантією права власності (рішення від 13.06.1979 року у справі «Маркс проти Бельгії», п.69). Під дію статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції підпадає право вимоги, якщо воно достатньою мірою встановлене, щоб являти собою актив. Коли основою вимоги є майновий інтерес, то особа, яка її має, вважатиметься такою, що має «легітимне сподівання» («Федоренко проти України») на отримання майна, за наявності однієї з умов: - якщо наявне остаточне судове рішення, що підтверджує це право («Бурдов проти Росії»», «Агрокомплекс проти України»); - якщо є достатнє правове підґрунтування у національному законодавстві, що підтверджує вимогу («Брезовец проти Хорватії», «Рисовський проти України», «Кечко проти України», «Стреч проти Великобританії», «Москаль проти Польщі», «Сук проти України», «Федоренко проти України», «Україна-Тюмень проти України»). Згідно п.50 Рішення ЄСПЛ у справі «ЩОКІН ПРОТИ УКРАЇНИ» (CASE OF SHCHOKIN v.UKRAINE) (Заяви №№ 23759/03 та 37943/06) судом констатовано, що перша та найважливіша вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає в тому, що будь-яке втручання публічних органів повинно бути законним. Вивчивши і проаналізувавши всі матеріали справи у їх сукупності, суд вважає доведеними під час розгляду спору посилання позову на порушення законних прав та інтересів позивача, тому суд приходить до висновку про можливість судового захисту прав позивача та задволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача Департаменту з надання адміністративних послуг ММР підлягає стягненню на корсить позивача судовий збір, сплачений при подачі позову.

Outcome: approved