Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, де після уточнення, просив стягнути на його користь завдану моральну шкоду у розмірі 10000грн., та суму середнього заробітку за час затримки розрахунку з 01.06.2013 по 26.06.2013 у розмірі 6746,45 грн. Свої вимоги обґрунтовував тим, що він з 2004 року працював на ПАТ «Шахтоуправління «Донбас» гірським робітником але, через отримання професійного захворювання та інвалідності 31 травня 2013 року звільнився з підприємства. На день звільнення з роботи йому не було сплачено заробітну плату та інші належні до виплати суми. Вважає, що на підставі ст.117 КЗпП з відповідача підлягає стягнути середній заробіток за весь час затримки, а саме, за 17 робочих днів з 01.06.2013 по 25.06.2013 у розмірі 6746,45грн. У зв'язку з порушення його трудового права, передбаченого ст. 116 КЗпП, вважає, що йому була завдана моральна шкода через порушення попереднього укладу життя внаслідок чого, він був змушений докладати додаткові зусилля на забезпечення своєї родини належних життєвих умов. Рішенням Будьоннівського районного суду м. Донецька від 26 грудня 2013 року позовні вимоги [PERSON] задоволені частково: стягнуто з публічного акціонерного товариства "Шахтоуправління "Донбас" на користь позивача середній заробіток за час затримки остаточного розрахунку при звільненні у розмірі 6746,45 грн., моральну шкоду в розмірі 1700 грн., а всього 8446,45 грн. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що позивачу не було сплачено належні йому суми розрахунку у зв'язку із звільненням, а тому сам факт порушення його трудових прав у зв'язку із затримкою виплати заборгованості при звільненні свідчить про завдання останньому моральних страждань, оскільки позивач об'єктивно був вимушений докладати додаткових зусиль по організації свого життя та життя своєї родини. З вказаним рішенням не погодилось ПАТ " Шахтоуправління "Донбас" та подало апеляційну скаргу, де просить рішення скасувати та ухвалити рішення про відмову у позові. Доводами апеляційної скарги зазначено, що суд не врахував факт, що заборгованість по виплатам, у тому числі і частині заробітної плати при звільненні, складалася не тільки із заробітної плати, а і з виплат, які згідно нормам КзпП України не належать до фонду заробітної плати. Заборгованість перед позивачем на день звільнення 31.05.2013 року складала 12362,61 грн., в т.ч.: 608,58 грн. залишок по заробітної плати за листопад 2012 року, яка була виплачена 27.06.2013 року, та 11754,03 грн. - сума одноразової допомоги при звільненні у зв'язку з виходом на пенсію, виплата якої здійснюється не за рахунок фонду оплати праці. Суд не врахував вимоги п.20 постанови пленуму Верховного Суду України №13, а саме, що судом була прийнята сума заробітної плати розрахована позивачем, яка безпідставно збільшена, т.я. не відповідає розміру заборгованості по заробітній платі. Частина середнього заробітку за час затримки перевищує розмір заборгованості в 11 раз. Також, не було прийнято до уваги відсутність вини роботодавця при затримці розрахунку при звільненні позивача через не надання роботодавцю державного фінансування, а це вказує на відсутність підстав для застосування ст.117 КЗпП. Окрім того, розрахунок проведено за 17 робочих днів, в той час як фактично повний розрахунок з позивачем проведено через 16 робочих днів. Апелянт також не погоджується з розміром грошової компенсації моральної шкоди через недоведеність факту її завдання. В судовому засіданні представник відповідача доводи скарги підтримав і просив задовольнити. Представник позивача вважає рішення законним, ухваленим з урахуванням його позовних вимог і тому просив скаргу відхилити. Апеляційний суд визнає, що скаргу слід задовольнити частково з таких підстав. Судом першої інстанції встановлено і це підтверджується матеріалами справи та не спростовується доводами апеляційної скарги, що 31.05.2013 в день звільнення з підприємства, працюючому в цей день позивачу, йому була нарахована до виплати сума 12362,61грн., яка складала із заборгованості по заробітній платні та єдиноразової допомоги працівнику при звільненні на пенсію. Згідно довідки підприємства (а.с.15,25) у травні 2013 року позивачу не було сплачено заборгованість по заробітній платні за листопад 2012 року в сумі 608,58грн. та інші суми: 172,05 грн. - винагорода за престижність шахтарської праці; 12898,00 грн. - виплата допомоги при виході на пенсію. Після утримання обов'язкових платежів та податку до сплати сума одноразової допомоги склала 11754,03грн. Суми розрахунку в день звільнення не сплачені позивачу через відсутність грошових коштів на підприємстві. Як зазначено у запереченнях відповідача (а.с.38) сума у розмірі 11754,03грн. - це одноразова допомога при звільненні на пенсію за віком або інвалідністю згідно галузевої угоди Міністерства вугільної промисловості. Представленими платіжними дорученнями підтверджується, що позивачу виплата розрахунку частинами провадилася: 25.06.2013 - 277,02грн.; 26.06.2013 - 277,01грн.; 27.06.2013 - 11200грн. і 608,58грн. Апеляційний суд визнає, що суд першої інстанції правильно прийшов до висновку що через невиплату роботодавцем звільненому працівникові належних сум, відсутність спору про розмір належної до виплати суми заборгованості по заробітної плати, підприємством були порушені вимоги статей 47,116 КЗпП, а тому на підставі ч.1ст. 117 КЗпП на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за весь час затримки враховуючи межі періоду заявленого у позові. Але підраховуючи розмір середнього заробітку за період з 01 по 25 червня 2013 року, суд першої інстанції допустив помилку у розрахунку цієї суми, бо не перевірив кількість робочих днів у зазначеному періоді з урахуванням графіку роботи позивача. Фактична кількість робочих днів склала 16 днів, тому сума відшкодування середнього заробітку за час затримки становить 6349,60грн.(396,85грн.х16дн.). Судом не враховано перенесення вихідного дня на понеділок 24.06.2013 у зв'язку із святкуванням свята 23.06.2013 «Святої Троїци» Рішення суду першої інстанції в частині визначення суми відшкодування середнього заробітку за весь час розрахунку на підставі ст. 309 ч.1 п.1 ЦПК України у зв'язку з неповним з'ясування судом обставин, що мають значення для справи, слід змінити зменшивши зазначену суму до 6349,60грн. Проте в іншій частині апеляційний суд визнає, доводи скарги на рішення суду першої інстанції необґрунтованими, які не спростовують його висновків. Так, за нормами частини 1 ст. 117 ЦПК України відповідальність за затримку розрахунку при звільненні настає через невиплату з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір. Як вбачається з матеріалів справи, між сторонами спору з приводу нарахованих сум до виплати при звільненні заборгованості по заробітній платні не існувало, а тому посилення підприємства на відсутність грошових коштів, правильно не взято до уваги судом першої інстанції, як на підставу відсутності вини з боку підприємства. Як роз'яснено у пункті 20 постанови пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року N 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. На день звільнення підприємство мало перед працівником заборгованість по виплаті нарахованої суми по заробітної плати за листопада 2012 року у розмірі 608,58грн. Спору між працівником та підприємством з приводу нарахованої суми не існувало, а тому доводи скарги про зменшення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не ґрунтуються на вимогах закону. За змістом частини 2 ст. 177 КЗпП за наявності спору про розміри звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування на час затримки визначає орган, який виносить рішення про суті спору. Аналіз цієї частини ст.117 КЗпП дає підстави для висновку, що при відсутності спору, якщо у разі із затримкою розрахунку при звільненні, якщо працівникові не були виплачені належні йому суми від підприємства, установи організації в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Принцип співмірності, а саме, істотності суми заборгованості порівняно із середнім заробітком працівника за весь час затримки розрахунку у такому випадку не застосовується. Щодо доводів скарги про існування на день звільнення невиплаченої суми одноразової допомоги у зв'язку з виходом на пенсію за віком, виплата якої здійснюється не за рахунок фонду оплати праці, і тому відповідальність передбачена ст. 117 КЗпП не застосовується у разі її невиплати, апеляційний суд визнає необґрунтованими, бо сам факт не виплати позивачеві належної суми заборгованості по заробітній платні у день звільнення дає підстави для застосування до підприємства відповідальності передбаченої частиною 1 цієї статті. У зв'язку із встановленням порушення законодавства про оплату праці з боку підприємства та втрату позивачем нормальних життєвих зв'язків, які вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя, суд першої інстанції на підставі ст. 237-1 КЗпП правильно, виходячи із принципу розумності і справедливості, стягнув на користь нього у відшкодування моральної шкоди 1700грн. Доводи апеляційної скарги на дану частину рішення не дають підстав для висновку про порушення судом норм матеріального чи процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому до уваги не приймаються і відповідно до ст. 308 ЦПК апеляційний суд відхиляє в цій частині апеляційну скаргу.

Outcome: partial