Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом про визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, а також договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 0255/06/12-N(I), укладеними 24 червня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ансу» та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 282, та скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначає, що відступлення права вимоги на користь фізичної особи, що суперечить положенням ст.ст. 512, 514, 1054 ЦК України, п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки фізична особа, тобто [PERSON] у будь-якому статусі не наділений правом надавати фінансові послуги, адже такі послуги надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами, які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ. З огляду на зазначене договори про відступлення прав вимоги відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України не можуть суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, однак, позивач посилається на те, що оспорювані правочини суперечать неведеним вище приписам цивільного законодавства України щодо суб`єктного складу договору, а тому вони на думку позивача підлягають визнанню недійсними відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України. Ухвалою судді від 14 червня 2019 року відкрито провадження у справі, а її розгляду призначено здійснювати за правилами загального позовного провадження з проведенням підготовчого засідання, сторонам роз`яснено підстави, час та черговість подання заяв по суті справи. Візиву, заяв або клопотань від відповідачів не надходило. Ухвалою суду від 29 січня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Вислухавши представника позивача, який в судовому засіданні вимоги позову підтримав та просив задовольнити, а відповідачі будучи повідомленими належним чином в судове засідання не з`явились, що у відповідності до ст. 223 ЦПК України не перешкоджає розгляду справи по суті, а тому дослідивши та оцінивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 15 грудня 2006 року між [PERSON] та акціонерним комерційним банком «Форум» було укладено кредитний договір № 0255/06/12-N, за умовами якого банк надав позивачу кредит у розмірі 34 150,00 дол. США, а остання зобов`язалася в порядку та на умовах, визначених кредитним договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати комісію та інші передбачені платежі в сумі, строки та на умовах, передбачених договором. В забезпечення виконання зобов`язань за укладеним вище Кредитним договором 15 грудня 2006 року між позивачем та Банком було укладено Іпотечний договір № 0255/06/12-N(І), посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за № 3083, відповідно до умов якого позивач передала в іпотеку Банка квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Банком та товариством з обмеженою відповідальністю «Ансу» (надалі також - ТОВ «Ансу») було укладено Договір про відступлення права вимоги № 114-Ф, за яким Банк відступив ТОВ «Ансу» право вимоги до позивача, що йому належали на підставі Кредитного договору. Окрім того, 08 червня 2016 року між Банком та ТОВ «Ансу» було укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором №0255/0б/12- N(І), посвідчений приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Антиповою І.В., за яким Банк відступив ТОВ «Ансу» своє право вимоги до [PERSON] за укладеним іпотечним договором. В подальшому, 24 червня 2016 року між ТОВ «Ансу» та [PERSON] було укладено Договір про відступлення права вимоги, за яким до останнього перейшло право вимоги до позивача, яке належало ТОВ «Ансу» на підставі Кредитного договору. 24 червня 2016 року між ТОВ «Ансу» та [PERSON] було укладено Договір про відступлення прав за Іпотечним договором № 0255/06/12-N(І), посвідчений приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Слоневською Д.В., зареєстрований в реєстрі за №282, згідно умов якого ТОВ «Ансу» відступив [PERSON] своє право вимоги до [PERSON] за укладеним іпотечним договором. Окрім того, 13 вересня 2016 року приватним нотаріусом Харківського нотаріального округу Луніною Т.А. було винесено рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриття розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Підстава виникнення права власності - іпотечний договір №0255/06/12-І\\І(І), серія та номер: 3083, виданий 15 грудня 2006 року, видавник: Слоневська Д.В. , приватний нотаріус Харківського МНО; договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер: 294, виданий 08 червня 2016 року, видавник: Антипова І.В., приватний нотаріус Київського МНО; договір про відступлення прав за іпотечним договором, серія та номер: 282, виданий 24 червня 2016 року, видавник: Слоневська Д.В., приватний нотаріус Харківського МНО. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недотримання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Згідно з ч. 1, 2, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку (ч. 1 ст. 509 ЦК України). Сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор (ч. 1 ст. 510 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України). Кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 512 ЦК України). Правочинами, на підставі яких відбувається відступлення права вимоги, можуть бути, зокрема, купівля-продаж, дарування, факторинг. Предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 656 ЦК України). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ст. 514 ЦК України). Обсяг і зміст прав, що переходять до нового кредитора, залежать від зобов`язання, в якому здійснюється відступлення права вимоги. Одним із випадків відступлення права вимоги є факторинг (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). За змістом ст. 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Відмежування вказаного договору від інших подібних договорів, зокрема договору відступлення права вимоги (цесії), визначає необхідність застосування спеціальних вимог законодавства, у тому числі відносно осіб, які можуть виступати фактором. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Так, згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року справа № 909/968/16, договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у статті 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, не є договором факторингу, а є правочином з відступлення права вимоги. Порушення вимог до форми, змісту, суб`єктного складу договору факторингу відповідно до ст. 203 ЦК України зумовлює його недійсність. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі №906/1174/18 звернуто увагу на те, що договір відступлення права вимоги має такі ознаки: 1) предметом є відступлення права вимоги щодо виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) таке зобов`язання може бути як грошовим, так і не грошовим (передання товарів, робіт, послуг тощо); 3)відступлення права вимоги може бути оплатним або безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, за яким виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні. Отже, за договором відступлення права вимоги первісний кредитор у конкретному договірному зобов`язанні замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. Договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом є надання фінансової послуги за плату; 2) мета полягає у наданні фактором й отриманні клієнтом фінансової послуги; 3) зобов`язання, в якому клієнт відступає право вимоги, може бути тільки грошовим; 4) такий договір має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, але й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 5) укладається тільки у письмовій формі та має містити визначені Законом України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" умови (пункт 48 Постанови). Разом з тим, якщо предметом і метою договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Правова природа договору відступлення права вимоги полягає у тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, у якому виникло таке зобов`язання. У вищевказаній постанові Великої Палати Верховного Суду викладено правовий висновок про те, що "відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації". Так само в постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі №346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) зроблено висновок про те, що «продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи». Також Великою палатою Верховного Суду у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 констатовано, що суб`єктний склад правочинів з відступлення права вимоги законом не обмежений, на відміну від договорів факторингу, однією зі сторін якого обов`язково має бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Крім того, положення нормативно-правових актів, які врегулювали процедуру ліквідації банку, допускають продаж на конкурсних засадах майна банку, що перебуває у стадії виведення з ринку (ліквідації), шляхом відступлення прав вимоги за кредитними договорами та за договорами забезпечення виконання зобов`язання будь-яким суб`єктам правовідносин, зокрема і без статусу банку або іншої фінансової установи (постанова Верховного Суду від 16 грудня 2020 року у справі № 640/14873/19). Таким чином, виходячи зі змісту спірних договорів про відступлення прав вимоги від 24 червня 2016 року, сторони договору купівлі-продажу майнових прав у процедурі ліквідації банку фактично уклали договір купівлі-продажу права вимоги, на виконання якого здійснена цесія, а її сторонами можуть бути будь-які фізичні або юридичні особи. Крім того, у цих договорах під ціною відступлення мається на увазі відступлення права вимоги за грошовими зобов`язаннями до боржника, які існують на момент відступлення права вимоги за умовами кредитного договору № 0255/06/12-N від 15 грудня 2006 року, крім можливості нарахування відсотків, комісій, штрафних санкцій (пені) як банківська (фінансова) установа. Тобто за спірним договором відступається сума заборгованості боржника перед кредитором, яка вже виникла та несплачена боржником станом на день підписання договору про відступлення права вимоги. Отже договори відступлення права вимоги за кредитним договором № 0255/06/12-N від 15 грудня 2006 року і відступлення права вимоги за іпотечним договором від цього ж дня за їхніми ознаками є договорами, за якими первісний кредитор у зобов`язаннях за кредитним договором і договором іпотеки замінений на відповідача як нового кредитора. [PERSON] не набув право здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами договорів купівлі-продажу майнових прав і відступлення права вимоги за іпотечним договором у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань за кредитним договором і за договором іпотеки. Такі договори не можна кваліфікувати як договори факторингу, вони є змішаними, бо містять елементи різних договорів (ч. 2 ст. 628 ЦК України), зокрема, ознаки договору купівлі-продажу права вимоги (за умовами якого продавець продав, а покупець придбав право вимоги на публічних торгах) і договору відступлення права вимоги (цесії) (за умовами якого первісний кредитор передав право вимоги новому кредитору). Така позиція суду узгоджується з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19. Крім того, позивачем не доведено наявність в договорі відступлення права вимоги за кредитним договором № 0255/06/12-N від 15 грудня 2006 року ознак факторингу, оскільки не доведено наявності мети в наданні фактором (новим кредитором) й отриманні клієнтом фінансової послуги; оспорюваний договір не передбачає оплату клієнтом наданої фактором (новим кредитором) фінансової послуги; в договорі не зазначено, що саме є винагородою фактора (нового кредитора). Також у договорі не зазначено жодних умов про те, що новий кредитор має право на отримання дисконту/відсотків чи розраховувати на будь-яку іншу фінансову вигоду, на яку може розраховувати фактор по договорам факторингу. Що стосується різниці між вартістю права вимоги та ціною прав його продажу, то суд зауважує, що така різниця зумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не означає наявність фінансової послуги, яку новий кредитор надає попередньому. Крім того, у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 752/13774/16-ц Верховним Судом роз`яснено, що ЦК України наділяє правом оспорювати правочин не лише сторону (сторони) правочину, але й інших, третіх осіб, що не є сторонами правочину, визначаючи статус таких осіб як «заінтересовані особи» (ст. 215, 216 ЦК України). Договір може бути визнаний недійсним за позовом особи, яка не була його учасником, за обов`язкової умови встановлення судом факту порушення цим договором прав та охоронюваних законом інтересів позивача. При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. Таким чином, захисту у суді підлягає не лише порушене суб`єктивне право, а й охоронюваний законом інтерес. Разом з тим, особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору (чи його окремих положень), повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси як заінтересованої особи безпосередньо порушені оспорюваним договором і в результаті визнання його (чи його окремих положень) недійсним майнові права заінтересованої особи буде захищено та відновлено. Реалізуючи право на судовий захист і звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, позивач зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, у свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує такі свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача (правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 16 жовтня 2020 року у справі № 910/12787/17). Відсутність порушеного права й інтересу встановлюється при розгляді справи по суті та є самостійною підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. На обґрунтування порушення прав та законного інтересу позивачка [PERSON] посилається лише на те, що [PERSON] , який не є юридичною особою та фінансовою установою, не може надавати фінансові послуги, у зв`язку з чим не мав права укладати оспорюваний договір, який має ознаки договору факторингу. Водночас, інших конкретних фактів порушення власних майнових прав та інтересів внаслідок укладення спірного договору відступлення прав вимоги позивачка не навела, як і не довела, що в результаті визнання таких договорів недійсними її права буде захищено та відновлено. Таким чином, вирішуючи спір по суті, суд, враховуючи встановлені обставини справи та викладені у рішенні норми права, приходить до висновку про відсутність правових підстав для визнання недійсними договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, а також договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором № 0255/06/12-N(I), укладеними 24 червня 2016 року між товариством з обмеженою відповідальністю «Ансу» та [PERSON] , посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Слоневською Д.В. та зареєстрованим в реєстрі за № 282. Стосовно вимог позову щодо скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 31454263, про реєстрацію за [PERSON] права приватної власності на квартиру [ADDRESS] , то вони задоволенню не підлягають, як похідні від основних. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, оскільки в задоволенні позову відмовлено, судові витрати слід залишити за позивачкем [PERSON] . На підставі викладеного,

Outcome: dismissed