Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-30 00:00:00

До Куйбишевського районного суду Запорізької області звернувся [PERSON] з вищезазначеним позовом, мотивуючи тим, що у період з 18.08.1987 року по 17.11.1987 року в ході виконання службового обов'язку у складі органів внутрішніх справ приймав участь в ліквідації наслідків аварії на Чорнобильській АЕС де отримав дозу радіоактивного опромінення, що підтверджено окружною військово-лікарською комісією УМВС України в Запорізькій області у свідоцтві про хворобу № 1656 від 24.06.1998 року, внаслідок чого він вимушений тривалий час знаходитися на лікарняних, проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури. Також позивач зазначив, що згідно з довідкою МСЕК серія АД № 133309 та Довідкою МОЗ про ступінь втрати професійної працездатності серія АВ № 006545 від 17.05.2010 року йому встановлено безстроково ІІІ групу інвалідності зі стійкою 50 % втратою працездатності, причиною якої є виконання службового обов'язку у складі органів внутрішніх справ при ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС. У зв'язку з цим, він позбавлений можливості вести повноцінний спосіб життя, постійно відчуває глибокі моральні переживання та страждання, психологічний дискомфорт, багато часу та коштів витрачає на лікування. Вважає, що у зв'язку з отриманням ушкодження здоров'я при виконанні службових обов'язків та отриманням інвалідності, йому завдана моральна шкода, яку він оцінює в розмірі 100 000 грн. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позов підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в його задоволенні посилаючись на відсутність в матеріалах справи доказів вчинення Міністерством внутрішніх справ України винних дій щодо позивача та наявність причинного зв'язку між такими діями та моральною шкодою, як і відсутні докази завдання позивачеві моральної шкоди. Вказав, що Міністерство внутрішніх справ України не є належним відповідачем по справі, оскільки позивач проходив службу в ГУМВС України в Запорізькій області і саме цей територіальний підрозділ забезпечував умови для проходження служби позивачу. Представник третьої особи ліквідаційної комісії ГУМВС України в Запорізькій області, в судове засідання не з'явився, надав письмові заперечення, де викладена правова позиція аналогічна запереченням відповідача, просив відмовити в задоволенні позову повністю. Суд, заслухавши пояснення позивача і його представника, представника відповідача, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази і проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Судом установлено, що [PERSON] у період з 25.01.1985 року по 21.07.1998 року проходив службу в органах внутрішніх справ на різних посадах, в тому числі в період з 06.02.1987 року по 12.07.1988 року на посаді інспектора дорожньо-патрульної служби окремої роти дорожньо-патрульної служби ДАІ УВС Запорізького міськвиконкому, що підтверджується копією послужного списку № С-649824 (а.с.60-62). Окружною військово-лікарською комісією УМВС України в Запорізькій області у свідоцтві про хворобу № 1656 від 24.06.1998 року вказано основний діагноз: Дисциркуляторна енцефалопатія ІІ ст. з помірно вираженим синдромом артеріальної гіпертензії, вираженим астено невротичним синдромом, церебросудинними пароксизмами та зроблено висновок, що вказані захворювання пов'язані з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС (а.с.7-8). 17.05.2010 року позивачу за результатами повторного огляду МСЕК встановлена ІІІ група інвалідності з 50 % втратою працездатності, причиною якої є захворювання пов'язане з виконанням службових обов'язків по ліквідації наслідків аварії на ЧАЕС, що підтверджується довідкою до акта огляду МСЕК серії АД № 133309 та довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у додаткових видах допомоги серії АВ № 006545 від 17.05.2010 року (а.с.6). Позивач протягом 2013-2016 років неодноразово знаходився на стаціонарному лікуванні в КУ "Запорізька обласна клінічна лікарня" ЗОР, що підтверджується виписками з історії хвороби.(а.с.10-14). Відповідно до ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Згідно з ч.1 ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до положень ч.2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: 1) якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; 2) якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; 3) в інших випадках, встановлених законом. У п.5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" судам роз'яснено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Отже, наявність шкоди ще не породжує обов'язку її компенсації, так як необхідно довести наявність всіх складових цивільно-правової відповідальності, при цьому правильно визначивши суб'єкта такої відповідальності. Згідно зі ст.ст.10, 11 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.ст.59, 60 ЦПК України доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 61 ЦПК України, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Позивачем у порушення вищевказаних положень закону не доведено факт протиправних дій або бездіяльності Міністерства внутрішніх справ України, наявний причинний зв'язок між шкодою і протиправним діями завдавача шкоди та вини відповідача в її завданні, чи наявність підстав для відшкодування моральної шкоди незалежно від вини відповідача за ч.2 ст. 1167 ЦК України. Сам факт отримання ушкодження здоров'я при виконанні службових обов'язків та отримання інвалідності не є доказом протиправних дій, бездіяльності або рішень Міністерства внутрішніх справ України та не є підставою для відповідальності за ч.2 ст. 1167 ЦК України. При цьому Міністерство внутрішніх справ України довело в запереченні на позов відсутність своєї вини. Крім того, відповідно до положень Закону України "Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи" та інших актів законодавства України, громадянам, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи передбачені компенсації та пільги, що надаються державою за завдану шкоду і спрямовані на захист таких громадян та розв'язання пов'язаних з цим проблем медичного і соціального характеру. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed