Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-14 00:00:00

У лютому 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості. У позовній заяві позивач посилається на те, що відповідно до укладеного договору № VIH0AK00020055 від 19.04.2005 [PERSON] отримав кредит у розмірі 7685,52 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,00% на рік, кінцевий термін повернення 17.04.2009 року. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідач [PERSON] порушив умови укладеного договору, в звязку з чим станом на 23.10.2013 року виникла заборгованість у розмірі 12165,50 доларів США, а саме: 4091,50 доларів США заборгованість за кредитом, 1256,88 доларів США заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 24,68 доларів США заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 6792,44 доларів США пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Просив стягнути з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість у розмірі 10913,94 доларів США, що складає 87238,84 грн., витрати на юридичну допомогу у розмірі 3200 грн. та судові витрати по справі, стягнути солідарно з відповідачів 10000 грн. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05 серпня 2015 року в задоволенні позову відмовлено. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким задовольнити їх позовні вимоги в повному обсязі. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів скарги колегія суддів вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до ст. ст. 213, 214 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства і всебічно перевіривши обставини, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, а за їх відсутності - на підставі закону, що регулює подібні відносини, або виходячи із загальних засад і змісту законодавства України. Обґрунтованим визнається рішення, в якому повно відображені обставини, що мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. При ухваленні рішення суд зобов'язаний прийняти рішення, зокрема, щодо: наявності обставин (фактів), якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та навести докази на їх підтвердження; наявності інших фактичних даних, які мають значення для вирішення справи; правовідносин, зумовлених встановленими фактами. У рішенні суду обов'язково повинні бути зазначені встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини. Проте зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає. Відмовляючи в задоволенні позову ПАТ КБ «ПриватБанк» районний суд виходив з того, що Банком було пропущено строки позовної давності для звернення з позовом. З такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки ці висновки суперечать вимогам закону та не ґрунтуються на матеріалах справи. В Постанові №7 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року «Про внесення змін і доповнень до Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» п. 31 викладено у такій редакції: при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному звязку з частиною 11 статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У звязку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони предявлення окремих вимог у звязку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. До аналогічної правової позиції дійшов ВСУ в постанові від 24 червня 2015 року по справі №6-738цс15, висновки якого є обовязковими для всіх судів, згідно ст.360-7 ЦПК України. Як вбачається з матеріалів справи, під час розгляду справи, відповідач [PERSON] в судовому засіданні участі не приймав, заяву про застосування строку позовної давності до суду не подавав, а тому у суду першої інстанції не було правових підстав для вирішення питання щодо пропуску чи відсутності пропуску такого строку, як на підставу відмови у позові. Згідно до ст. 526, 527, 530 ЦК України: Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України: Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до кредитного договору № VIH0AK00020055 від 19.04.2005 року [PERSON] отримав кредит на споживчі цілі у розмірі 7685,52 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитним лімітом у розмірі 12,00% на рік, кінцевий термін повернення 17.04.2009 року. У порушення зазначених норм закону та умов договору Позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У звязку з неналежним виконанням відповідачем [PERSON] умов зазначеного кредитного договору, відповідно до розрахунку заборгованості наданого Банком, заборгованість за ним станом на 23.10.2013 року складає 97238,84 грн., яка складається з : 32691,09 грн. заборгованість за кредитом, 10042,47 грн. заборгованість по процентам за користуванням кредиту, 197,20 грн. заборгованість по комісії за користуванням кредитом, 52708,08 грн. пеня за несвоєчасність виконання зобовязань за договором. Наданий ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунок колегія суддів вважає належним, оскільки він є арифметично правильним, чітким та зрозумілим, помилок чи неточностей в собі не містить та Відповідачем не спростований. Таким чином, матеріалами справи, зокрема відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку підтверджується факт невиконання зобовязання за кредитним договором та наявності заборгованості за Відповідачем. Колегія суддів, на підставі викладеного, та виходячи з того, що позичальник за спірним кредитним договором належним чином не виконав взяті на себе зобовязання з повернення кредитних коштів, у результаті чого утворилася заборгованість за кредитним договором, приходить до висновку, що підлягають задоволенню позовні вимоги Банку щодо стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитом за його складовими, зокрема за тілом, відсотками, комісією та пенею. Однак, що стосується позовних вимог в частині визначення розміру пені, апеляційний суд зазначає наступне. Згідно із частиною третьою статті 549 ЦК України пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). Частиною третьою статті 551 ЦК України передбачено, зокрема, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків. Отже, частина третя статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 ЦК України щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов'язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню, враховуючи при цьому, зокрема занадто високий її розмір порівняно зі збитками споживача, ступінь виконання зобов'язання, майновий стан сторін, їх майнові та інші інтереси, що заслуговують на увагу. При цьому зменшення розміру неустойки - це право суду. Суд може прийняти рішення про зменшення розміру неустойки як за власною ініціативою, так і за клопотанням відповідача, однак у останньому випадку відповідач, що звертається із клопотанням, повинен довести наявність підстав для зменшення неустойки. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого банком, несплачене тіло кредиту на момент звернення банку до суду складало 32691,09 грн., відсотки 10042,47 грн., а пеню було нараховано у розмірі 52708,08 грн. Апеляційний суд приходить до висновку про значне перевищення розміру неустойки над розміром боргового зобов'язання, та вважає обґрунтованим та таким, що відповідає нормам закону застосування до спірних правовідносин норми ч.3 ст.551 ЦК України, шляхом зменшення розміру нарахованої пені до 800 грн. Стосовно вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення заборгованості із ПАТ «Акцент-Банк» слід зазначити наступне. Зобовязання за даним договором було забезпечено договором поруки № 167 від 20.10.2010 року, укладеним з ПАТ «Акцент-Банк». Відповідно до ст. 16 ЦПК України не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Згідно з ч. 2 ст. 118 ЦПК України позивач має право обєднати в одній позовній заяві кілька вимог, повязаних між собою. Відповідно до розяснень, викладених в абзаці 1 пункту 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», вирішуючи питання про відкриття провадження у справі, суд повинен виходити з того, що згідно зі статтею 124 Конституції України юрисдикція загальних судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі, а за частинами 1 і 2 статті 15 ЦПК України у порядку цивільного судочинства суди розглядають справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ за Кодексом адміністративного судочинства України (стаття 17) або ГПК України (статті 1, 12) віднесено до компетенції адміністративних чи господарських судів. Законом може бути передбачено розгляд інших справ за правилами цивільного судочинства. Абзацом 3 пункту 15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 розяснено, що вимоги позивача до кількох відповідачів можуть бути обєднані в одне провадження, якщо ці вимоги однорідні, зокрема такі, які нерозривно повязані між собою, або від вирішення однієї з них залежить вирішення інших. Таке обєднання не допускається, якщо відсутня спільність предмета позову. Не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом. Оскільки не допускається обєднання в одне провадження вимог, які підлягають розгляду за правилами різних видів судочинства, якщо інше не встановлено законом, суд відкриває провадження у справі в частині вимог, які належать до цивільної юрисдикції, і відмовляє у відкритті провадження у справі щодо вимог, коли їх розгляд проводиться за правилами іншого виду судочинства. Аналогічний висновок викладений в постанові Верховного Суду України від 01 липня 2015 року по справі № 6-745ц15. Виходячи з того, що суд помилково прийняв до розгляду позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості, рішення суду в цій частині на підставі ст. ст. 205, 310 ЦПК України необхідно скасувати, а провадження у справі в цій частині закрити, повідомивши позивача, що розгляд його позовних вимог до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості за кредитним договором віднесено до юрисдикції господарських судів. За таких обставин, враховуючи вищевикладене апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, а рішення суду скасуванню, з ухваленням нового рішення, про часткове задоволення позову та закриттям провадження у справі в цій частині вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до ПАТ «Акцент-Банк» про стягнення заборгованості. Вимоги Позивача про стягнення витрат на правову дорогу задоволенню не підлягають, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» не було надано доказів в розумінні ст.57,60 ЦПК України, на підтвердження таких витрат. На підставі ст. 88 ЦПКУ підлягає стягненню з [PERSON] на користь публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" 918,91 грн. в рахунок відшкодування судових витрат пропорційно до обсягу задоволених вимог (972,39+1069,63) *45%= 918,91).

Outcome: partial