Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-31 00:00:00

Представник позивача [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Даніель» про визнання недійсними з моменту укладання: кредитного договору № Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року укладеного між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] та додаткової угоди № 1 від 21.10.2010 року, додаткової угоди № 2 від 02.04.2012 року до кредитного договору № Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року укладених між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] Свої вимоги мотивує тим, що 31.07.2007 між ТОВ «КБ «Даніель» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Т-1071-04-КЗН відповідно до умов якого ТОВ «КБ «Даніель» надає [PERSON] кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у сумі 60 000,00 доларів США у термін до 30.07.2012 року. 21.10.2010 року було укладено між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] додаткову угоду № 1 та 02.04.2012 року додаткову угоду № 2 до означеного кредитного договору. На думку позивача, спірний кредитний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів» стосовно заборони включати до споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Зокрема, вказує на пункти 1.1 кредитного договору та 5.4. По-друге, позивач зазначає, що при укладенні Кредитного договору сторони не досягли згоди з усіх істотних умов договору в порядку ст. 638 ЦК України. Зокрема, посилаючись на те, що умовами договору визначено плаваючу кредитну ставку, яка може змінюватись у визначених договором випадках. (пункти 3.2.3; 3.3.4 кредитного договору). Крім того, у кредитному договорі не визначено детального розпису загальної вартості кредиту та не встановлено максимального розміру збільшення процентної ставки, у зв'язку з чим відсутня істотна умова договору - ціна. По-третє: при укладені Кредитного договору Банком не надано інформацію про фінансові послуги, які надаються за умовами спірного Кредитного договору, що є порушенням вимог Закону України «Про захист прав споживачів». По-четверте: умови кредитного договору містять несправедливі умови відносно позивача, зокрема пункти договору: 3.2.4; 3.3.4; 6.1. Крім того, пункт 3.3.4 договору носить дискримінаційний характер відносно позивача, оскільки надає право Банку змінювати чи збільшувати обсяг відповідальності позичальника в односторонньому порядку та не містить положення про відповідальність ПАТ Комерційний Банк «Даніель» при порушенні умов кредитного договору, що суперечить положенням ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Також, на думку позивача, ПАТ КБ «Даніель» не мав права надавати фінансові послуги в іноземній валюті, оскільки єдиним законним засобом платежу, який застосовується при проведенні розрахунків між резидентами на території України є гривня. У зв'язку із невідповідністю вимогам законодавства дій сторін, при укладанні та виконанні договору в валюті, відмінній від гривні України, та зважаючи, на те, що , ПАТ КБ «Даніель» в порушення норм чинного законодавства України визначив та здійснює розрахунки по кредитуванню в іноземній валюті без індивідуальної ліцензії Національного Банку України, позивач вважає, що умови Додаткової угоди № 1 від 21.10.2010 та Додаткової угоди № 2 від 02.14.2012 до кредитного договору № Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року виходячи зі змісту ч. 1 ст. 215 ЦК України суперечать законодавству України і підлягають визнанню недійсними. З огляду на означене, позивач просить задовольнити позовні вимоги та визнати недійсним Кредитний договір і додаткові угоди до нього, застосувавши до сторін наслідки визнання правочину недійсним у вигляді двохсторонньої реституції. Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 12.11.2015 року залучено до участі у справі за позовом [PERSON]до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк Даніель» про визнання кредитного договору та додаткових угод до нього недійсними, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Фонд гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію в Публічному акціонерному товаристві Комерційний банк «Даніель». (Т. 2 а.с. 216). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 30.06.2016 року замінено відповідача - Публічне акціонерне товариство «Комерційний банк Даніель» його правонаступником - Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Контракт плюс». ( Т. 3 а.с. 34). У судовому засіданні представники позивача з підстав, якими обґрунтовується позовна заява просили позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Крім того, представник позивача [PERSON] зазначила, що кредитний договір та Додаткові угоди до нього є недійсними у зв'язку з тим, що на момент підписання договору не було додержано вимог про їх нотаріальне посвідчення. При укладанні договору сторонами визначено право ПАТ КБ «Даніель» задовольнити вимоги за рахунок майна, що перебуває в іпотеці. Іпотекодавець [PERSON] не була стороною вказаного кредитного договору, хоча за пунктом 7.7. іпотечного договору визначено, що він є невід»ємною частиною кредитного договору. Представник позивача вважає, що з огляду на п. 7.7. Іпотечного договору вбачається, що за своїми положеннями в поєднанні з Кредитним договором, даний договір є Договором приєднання до Кредитного договору № Т-1071-04-КЗН від 31.07.2007 року, у зв'язку' з чим всі подальші зміни та додаткові угоди до нього повинні бути посвідчені нотаріально та підписані Позивачем. Представники відповідача у судовому засіданні позов не визнали, з підстав викладених у письмових запереченнях (Т.1 а.с. 69-78). Представник Чернота Д.С. пояснив, що 31.07.2007 року між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] було укладено кредитний договір № Т-1071-04-КЗН, відповідно до умов якого позивачу було надано кредит у сумі 60000,00 доларів США зі сплатою 13,5% річних за користування кредитом. Погашення кредиту та відсотків за його користування повинно було здійснюватись відповідно до умов договору. 21.10.2010 року між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до кредитного договору, відповідно до умов якої, сторонами було погоджено збільшення відсоткової ставки за користування кредитом з 13,5% до 16,5% за період з 15.07.2008 року по 20.10.2010 року. 02.04.2012 року між ТОВ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 2 до кредитного договору, відповідно до умов якої сторони погодили порядок розрахунків по кредитному договору з 02.04.2012 року та зменшили відсоткову ставку за користування кредитом до 13,5%. Під час укладання кредитного договору та додаткових угод до нього, сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Волевиявлення позивача було вільним. Позивач отримав грошові кошти та здійснював погашення заборгованості. У ПАТ КБ «Даніель» на момент укладання оспорюваного кредитного договору та додаткових угод до нього наявна генеральна ліцензія Національного банку України на здійснення валютних операцій, а саме Банківська ліцензія НБУ №210 від 26.12.2003 р та Дозвіл НБУ на право здійснення банківських операцій №210-2 від 10.12.2004 р. з Додатком (Додаток до Дозволу №210-2 від 10.12.2004 р., пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ПАТ «Комерційний банк «Даніель» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін.). А відтак твердження позивача, щодо відсутності у ПАТ «КБ «Даніель» права надавати фінансові послуги в іноземній валюті не відповідають дійсності. Щодо посилань позивача на те, що спірний договір суперечить Закону України «Про захист прав споживачів», стосовно заборони включати в нього будь- які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, з посиланням на пункти 5.4. Кредитного договору, яким встановлено сплату комісії, представник відповідача зазначає, наступне. Кредитний договір №Т-1071-04-КЗН із Позивачем був укладений 31 липня 2007 року, а доповнення до абзацу 3 ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» були внесені 22 вересня 2011 року, якими кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Враховуючи ту ситуацію, що Закон зворотної дії немає, тому ці зміни поширюють свою дію на правовідносини, що склалися після набрання цими змінами законної сили. А тому не підлягають застосуванню до даних правовідносин. Крім того, представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування наслідків спливу строку позовної давності. Вважає, що оскільки позовна заява подана [PERSON] до суду 27.07.2015 року, а оспорюваний кредитний договір укладено між сторонами 31.07.2007 року, додаткові угода № 1 - 21.10.2010 року та додаткова угода № 2 - 02.04. 2012 р., це свідчить про пропуск встановленого законом трирічного строку позовної давності для звернення до суду із заявленими вимогами та є підставою для відмови у позові. З огляду на означене у задоволенні позовних вимог просить відмовити. Представник третьої особи [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти позову, зазначила, що кредитний договір не є договором приєднання у розумінні ст. 634 ЦК України, а тому не потребує нотаріального посвідчення, як і додаткові угоди до нього. Обставини на які позивач посилається в обгрунтування заявлених вимог, щодо порушення під час укладання кредитного договору та додаткових угод до нього вимог Закону України «Про захист прав споживачів», на думку представника третьої особи є хибним. У додатку №1 до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31 липня 2007 року, який підписаний представником Банку та Позичальником [PERSON] є орієнтова сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту, вона читабельна і Позивач в ній підписаний, а значить ознайомлений, на всі запити стосовно умов, переваг та недоліків кредиту отримав відповіді. У даному додатку надається детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням значення процентної ставки, перелік та розмір усіх комісій банку, що пов»язана з наданням та погашенням кредиту, а також перелік і розмір інших фінансових зобов»язань Позичальника, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та умовами кредитного договору, (страхові платежі, під час страхування предмета застави, розмір зборів до пенсійного фонду, комісії та проценти за користування ними, послуги реєстраторів, БТІ, нотаріуса та ін. Посилання позивача на несправедливі умови договору, на думку третьої особи також не заслуговують на увагу, оскільки позивач не навів жодних із якісних характеристик, які б діяли дискримінаційно на позивача. З наведених підстав, а також заперечень відповідача у задоволенні позовних вимог просила відмовити. Вислухавши пояснення представників сторін, представника третьої особи, дослідивши матеріали справи, судприходить до висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що між ТОВ «КБ «Даніель», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Даніель» та [PERSON] було укладено 31.07.2007 року кредитний договір № Т-1071-04-КЗН відповідно до умов якого ТОВ «КБ «Даніель» надає [PERSON] кредит у формі відновлювальної кредитної лінії у сумі 60 000,00 доларів США у строк до 30.07.2012 року, зі сплатою 13,5% за користування кредитом. Погашення кредиту та відсотків за його користування, повинно було здійснюватись відповідно до умов укладеного договору, у валюті кредиту, комісії, пені у гривнях по курсу НБУ на день нарахування. Відповідно до п. 5.4 кредитного договору, за управління кредитом Позичальник зобов»язується сплачувати Банку комісію щомісячно, не пізніше 25 числі поточного місяця у розмірі в перші три роки кредитування - 0,3 (Нуль цілих три десятих) відсотка на суму ліміту і кредитної лінії починаючи з четвертого року кредитування - у розмірі 0,3 (Нуль цілих три десятих) відсотка від заборгованості за кредитом. Комісія нараховується банком щомісячно за поточний місяць в перші дні місяці, але не пізніше третього робочого дня Банку та сплачується Позичальником на рахунок № 357866680001. За перший місяць кредитування Комісія сплачується Позичальником у вищезазначеному розмірі в день надання кредиту. В разі дострокового повернення кредитних коштів та виконання Позичальником всіх своїх обов'язків по цьому Договору комісія за управління кредитом, внесена Позичальником, Банком Позичальнику не повертається. 21.10.2010 року між ТОВ Комерційний банк «Даніель», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Даніель» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 та 02.04.2012 року додаткову угоду № 2 до означеного кредитного договору. Відповідно до умов яких було визначено інший порядок погашення кредиту за договором та відсотків за його користування, а саме з урахуванням простроченої заборгованості, яка виникла у позивача перед Банком. При цьому, додатковою угодою № 1 було збільшено відсоткову ставку за користування кредитом до 16,5%, а додатковою угодою № 2 відсоткова ставка була зменшена до 13,5% річних. З метою забезпечення виконання зобов»язань за кредитним договором, 31.07.2007 року між ТОВ Комерційний банк «Даніель», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Даніель» та [PERSON] було укладено іпотечний договір, за умовами якого [PERSON] передала в іпотеку ТОВ Комерційний банк «Даніель» трикімнатну квартиру [ADDRESS]. (Т. 1 а.с. 42). 02.04.2012 року між ПАТ Комерційний банк «Даніель» та [PERSON] було укладено договір про внесення змін до іпотечного договору. 15.04.2016 року між Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Контракт плюс» укладено договір про відступлення права вимоги № 117, за яким первісний кредитор відступає новому кредитору своє право вимоги, що випливає з оспорюваного позивачем договору. 25.04.2016 року Публічним акціонерним товариством «Комерційний банк «Даніель» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Контракт плюс» підписано акт прийому - передачі № 1 до договору про відступлення права вимоги № 117 від 15.04.2016 року. (Т. 3 а.с. 18-33). Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України ). Відповідач просить суд про застосування наслідків спливу позовної давності. Разом з тим, судом не встановлено пропуску позивачем строку позовної давності при зверненні з даним позовом до суду, а тому суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про застосування наслідків його спливу, як підстави для відмови у задоволенні позову. Відмовляючи у позові суд виходить з наступного. Згідно із ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. За положенням п. 4 ч. 5 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими встановлюються дискримінаційні стосовно споживача правила зміни відсоткової ставки. Частиною 5 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" визначено, що якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Статтею 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди, з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як Істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно до положень ч. 1. 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3,5,6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Позивач вважає недійсним кредитний договір, оскільки він містить несправедливі і не зрозумілі умови, що суперечить вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та «Про банки і банківську діяльність». Також позивач посилається на те, що при укладенні договору, Банк всупереч вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав позичальнику повної та доступної інформації про сукупну вартість кредиту, а також не мав права нараховувати комісію та відсотки. Як убачається із договору кредиту, позивач був ознайомлений з умовами кредитування та погодився із ними, підписавши договір без зауважень, отримав кошти в розмірі 60 000,00 доларів США, здійснював погашення кредиту та відсотків за його користування і лише у 2015 році, тобто через вісім років після отримання кредиту, заявив позовні вимоги про визнання договору кредиту недійсним. Згідно додатку №1 до Кредитного договору №Т-1071-04-КЗН від 31 липня 2007 року у ньому визначена орієнтовна сукупна вартість кредиту та вартість послуг з оформлення договору про надання кредиту. А також міститься підпис представника Банку та Позичальника [PERSON], що свідчить про ознайомлення останнього із умовами, перевагами та недоліками кредиту та їх прийняття. У даному додатку надається детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням значення процентної ставки, перелік та розмір усіх комісій банку, що пов»язана з наданням та погашенням кредиту, а також перелік і розмір інших фінансових зобов»язань Позичальника, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та умовами кредитного договору, (страхові платежі, під час страхування предмета застави, розмір зборів до пенсійного фонду, комісії та проценти за користування ними, послуги реєстраторів, БТІ, нотаріуса та ін. Згідно п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» суди повинні з'ясувати виконання банками чи іншими фінансовими установами положення статей 11, 18, 21 Закону України «Про захист прав споживачів», а також пункту 3.8 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, зареєстрованих у Міністерстві юстиції України 25 травня 2007 року № 541/13808 (щодо договорів, укладених після набрання постановою чинності), де передбачено обов'язок банків у разі надання кредиту в іноземній валюті під час укладення кредитного договору попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе споживач. Пунктом 14 Постанови № 5 від 30.03.2012 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ роз'яснив «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», визначено, що при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215,1048- 1052,1054- 1055), статті 18- 19 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Статтею 60 ЦПК України встановлено обов'язок сторін довести ті обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, позивач мав довести ті обставини, за якими законодавець передбачає визнання кредитного договору недійсним. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б давали підстави вважати спірний кредитний договір несправедливим, оскільки при підписанні зазначеного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, що підтверджується його особистим підписом. Кредитний договір укладений сторонами з дотриманням вимог закону, необхідних для чинності правочину, а належних і допустимих доказі протилежного позивачем не надано. Суд також не приймає до уваги доводи позивача,що у ПАТ «КБ «Даніель» відсутнє право надавати фінансові послуги в іноземній валюті на момент укладання кредитного договору та додаткових угод до нього з огляду на наступне. Відповідно до ст. ст. 47, 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачено можливість здійснення банками кредитних операцій від свого імені, на власних умовах та на власний ризик незалежно від виду валюти, яка використовується, на підставі банківської ліцензії. Як підтверджується матеріалами справи, на момент укладання оспорюваного кредитного договору та додаткових угод до нього, у ТОВ «КБ «Даніель» була наявна Банківська ліцензія НБУ №210 від 26.12.2003 р та Дозвіл НБУ на право здійснення банківських операцій №210-2 від 10.12.2004 р. з Додатком до Дозволу №210-2 від 10.12.2004 р., пункт 1 якого до переліку операцій, які має право здійснювати ПАТ «Комерційний банк «Даніель» відносить операції з валютними цінностями, зокрема неторговельні операції з валютними цінностями, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України та ін.). 25.10.2011 р. ПАТ «КБ Даніель» Національним Банком України було видано Генеральну ліцензію № 210 на право здійснення валютних операцій згідно з додатком до зазначеної ліцензії (Т. 1 а.с.82-86). Суд не приймає до уваги твердження позивача щодо необхідності нотаріального посвідчення кредитного договору та додаткових угод до нього, а також те, що даний договір є Договором приєднання. Відповідно до ч. 1 ст. 634 ЦК України, договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. За ч. 2 ст. 1054 ЦК України до кредитного договору застосовуються положення , глави 71 ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом, зокрема, у ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". Таким чином, кредитний договір є самостійним різновидом договору позики та не вимагає нотаріального посвідчення. Надаючи оцінкуВисновку експерта Київського науково-дослідного інституту судових експертиз за № 9411/15-45 від 28.08. 2015 р., яким встановлено, що розрахунок заборгованості від 08.08.2014 року по кредитному договору № Т-1071-04-КЗН ( з додатковими угодами до нього від 21.10.2010 року та від 02.04.2012 року), який міститься у матеріалах цивільної справи № 755/22445/14-ц, документально та нормативно не підтверджується. (Т. 1 а.с. 45-61). Суд враховує, що означений висновок експерта складено за результатами проведення судово-економічної експертизи здійсненої на підставі ухвали Дніпровського районного суду м. Києва від 13.05.2015 року та матеріалів цивільної справи № 755/22445/14-ц за позовом ПАТ «КБ «Даніель» до [PERSON] про стягнення заборгованості. (Т. 1 а.с. 45). При цьому у ньому відсутній висновок, щодо підстав, на які позивач посилається в обгрунтування заявлених позовних вимог, які є предметом розгляду даної справи. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про визнання спірного договору недійсним та додаткових угод до нього у зв'язку із порушенням прав споживача є необґрунтованими, недоведеними та задоволенню не підлягають. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed