Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-29 00:00:00

публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулося в суд з позовом до [PERSON], в якому просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором № 11117409000 від 13.02.2007 року за кредитом та процентами у розмірі 22566,51 швейцарських франків та пеню у розмірі 5588,69 грн. В обгрунтування позову позивач вказав на те, що між акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (найменування якого з 21.12.2009 року - публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11117409000 від 13.02.2007 року з додатковими угодами № 1 від 25.12.2009 року, № 2 від 28.01.2011 року. Відповідно до умов кредитного договору позивач надав відповідачеві кредит в сумі 66500,00 шв. франків шляхом зарахування кредитних коштів на поточний рахунок відповідача. Відповідач зобов'язався щомісячно повертати кредит у повному обсязі у терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту згідно Додатку № 1 до договору, а з 28.01.2011 року - щомісячно повертати кредит та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів у розмірі 390 шв.франків 10 числа кожного календарного місяця, але у будь-якому випадку повернути кредит у повному обсязі не пізніше 14.02.2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту (п.п. 1.1, 1.2 кредитного договору). За користування кредитними коштами відповідач зобов'язався сплачувати проценти у розмірі 8,99 % річних із можливістю встановлення нового розміру процентної ставки, у разі порушення термінів погашення будь-яких грошових зобов'язань - сплатити пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми простроченої заборгованості, розрахованої за кожен день прострочення платежу, починаючи з 32 календарного дня. Відповідач не здійснює своєчасно та у повному обсязі платежі для погашення суми заборгованості за кредитом та процентами протягом тривалого часу, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. На вимогу про необхідність усунення порушень договору, їх не усунув. Станом на 11.10.2016 року заборгованість відповідача за договором становить: за кредитом та процентами - 22566,51 шв. франків, з яких 21785,01 шв. франків - заборгованість за кредитом, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 2065,94 шв. франків за період з 12.02.2016 року по 11.10.2016 року; 781,50 шв. франків - заборгованість за процентами, у тому числі прострочена заборгованість у розмірі 604,91 шв. франків за період з 10.03.2016 року по 09.10.2016 року; та пеня в розмірі 5588,69 грн., з яких 4575,15 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом за період з 13.03.2016 року по 11.10.2016 року; 1013,54 грн. - пеня за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за період з 11.04.2016 по 11.10.2016 року. Відповідач подав до суду зустрічний позов до позивача, у якому просить визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту № 11117409000, укладений між ним та ПАТ "УкрСиббанк" 13.02.2007 року, та додаткові угоди № 1 від 15.12.2009 року, № 2 від 28.01.2011 року. Зустрічний позов обгрунтовано тим, що відповідно до п. 1.1 кредитного договору банк зобов'язався надати позичальнику грошові кошти в іноземній валюті в сумі 66500,00 швейцарських франків, що за курсом НБУ на вказану дату дорівнювало сумі 267948,58 грн. з датою повернення кредиту - 13.02.2014 року. Згодом Додатковими угодами № 1 та № 2 до кредитного договору збільшено строк погашення кредиту до 22.07.2022 року. Пунктом 1.5 кредитного договору передбачено, що кредит надається шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку для подальшого використання за цільовим призначенням. У пункті 1.2.2 договору зазначено, що позичальник у будь-якому випадку зобов'язаний повернути банку кредит у повному обсязі у термін, встановлений графіком погашення кредиту, встановлений на підставі додаткової угоди сторін або до вказаного банком терміну (достроково) відповідно до умов Розділу ІІ договору. При укладенні договору відповідач, зловживаючи правами кредитора, ввів його, позивача за зустрічним позовом, в оману щодо умов кредитного договору, включаючи і істотні умови, такі як валюта кредитування, порядок надання, очікуваний результат, сукупна вартість кредиту, що є підставою для визнання договору недійсним. У кредитному договорі відсутні будь-які посилання на нормативні акти, з якими би ознайомлювали відповідача, що він замість швейцарських франків отримає національну валюту. Після укладення кредитного договору з'ясувалося, що така валюта як швейцарський франк у відповідача відсутня, а також відсутня ліцензія на надання кредиту в іноземній валюті і кредит йому було видано у гривнях. Лише 21.09.2009 року Національний банк України видав Додаток до дозволу № 75-3, яким відповідачу було надано право на здійснення валютних операцій. Договір про надання споживчого кредиту не містить детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача з врахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням, погашенням кредиту. Додаток № 1 до кредитного договору - "Графік погашення кредиту" не містить визначених п. 1.3 договору даних про суми коштів, що належить сплатити позичальнику (споживачу) у кожному платіжному періоді на погашення основної суми кредиту і процентів за користування кредитом, ні в числовому, ні в процентному виразі, а тому у розумінні закону не є узгодженим графіком платежів позичальника на користь банку. В п. 1.3.3 договору про надання споживчого кредиту вказано, що нарахування процентів за договором здійснюється щомісяця методом "факт/360" відповідно до вимог нормативно-правових актів Національного банку України та чинного законодавства. Йому, позивачеві, не роз'яснили цей метод, не ознайомили з законодавством та нормативними актами. Положення Розділу 5 договору містять двозначності щодо можливості та порядку дострокового повернення кредиту. Таким чином, йому не надано інформацію щодо загальної вартості кредиту та порядку його повернення. У зв'язку з відсутністю у відповідача індивідуальної ліцензії на здійснення операцій з іноземною валютою, вираження ціни кредитного договору в іноземній валюті, використання іноземної валюти як засобу платежу є порушенням приписів Конституції України, Цивільного кодексу України, Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". При укладенні договору відповідач вдався до нечесної підприємницької практики (п. 2 ч. 1, ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів"), тому укладений з її застосуванням правочин підлягає визнанню недійсним. Представник позивача в судовому засіданні первісний позов підтримав в повному обсязі з підстав, викладених у позовній заяві, зустрічний позов не визнав, зіславшись на обставини, наведені в запереченні. У запереченні на зустрічний позов (Т. 1 а.с. 212-215) зазначив про те, що в день підписання кредитного договору на рахунок відповідача перераховано згідно договору 66500,00 швейцарських франків, тобто, повністю виконано обов'язок щодо надання кредитних коштів, в тому числі надання суми кредиту у швейцарських франках. В подальшому позичальником було конвертовано кредитні кошти в гривню по комерційному (міжбанківському) курсу продажу швейцарських франків на відповідну дату. Ця сума коштів становить 260015,00 гривень, що підтверджується заявою на видачу готівки № 18 від 15.02.2007 року, які в подальшому були зняті відповідачем готівкою. Валютою кредиту за кредитним договором є швейцарські франки, зобов'язання виражено і у гривні - в еквіваленті на дату укладення договору. Позичальник зобов'язався повертати кредит частинами, які виражені у франках, але в той же час за умовами договору міг сплачувати гривневий еквівалент зазначеної суми згідно діючого на дату сплати курсу валюти. Він, позивач, має право здійснювати операції з іноземною валютою на постійній основі, зокрема, операції з надання кредитів в іноземній валюті, на підставі отриманої від Національного банку України банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, тому вираження грошового зобов'язання за кредитним договором в іноземній валюті відповідає вимогам законодавства. Так, 28.10.1991 року Національним банком України видано АКІБ "УкрСиббанк" банківську ліцензію № 75 на право здійснювати банківські операції, та письмовий Дозвіл № 75-2 від 24.12.2001 року на право здійснювати операції з валютними цінностями. Висновок відповідача про обов'язковість отримання банком індивідуальної ліцензії Національного банку України для здійснення валютних операцій є безпідставним та спростовується наступним. У відповідності до положень ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" генеральні ліцензії видаються Національним банком України певному колу суб'єктів, в тому числі комерційним банкам, на здійснення ними валютних операцій на постійній основі. Натомість індивідуальні ліцензії можуть видаватися всім суб'єктам (резиденти і нерезиденти) на здійснення лише разової валютної операції, при цьому у Декреті визначено вичерпний перелік таких операцій. Відповідно до п. 5.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 17.07.2001 року № 275, письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" від 19.02.1993 № 15-93. Індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі (п. "в" ч. 4 ст. 5 Декрету). Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальної ліцензії Національного банку України для надання кредиту в іноземній валюті резиденту. Щодо висновку відповідача про необхідність отримання індивідуальних ліцензій сторонами кредитного договору для використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, то наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій є достатньою підставою для здійснення банком операцій з використання іноземної валюти як засобу платежу. Згідно п. 1.5 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затвердженого постановою НБУ від 14.11.2004 року № 483, використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк. Тобто, операції з використання іноземної валюти як засобу платежу на території України дозволяється без отримання індивідуальної ліцензії, якщо однією стороною операції є банк, який має генеральну ліцензію. Тому використання ним, позивачем, та відповідачем іноземної валюти як засобу платежу за кредитним договором відповідає вимогам чинного законодавства. Твердження відповідача про включення в договір умов, які є несправедливими, наслідком чого є істотний дисбаланс прав та обов'язків сторін, що заподіюють шкоду йому, як споживачу, про те, що при укладенні кредитного договору його було введено в оману, безпідставні та такі, що не відповідають дійсності. На момент укладення кредитного договору відповідач не наводив жодних зауважень щодо змісту договору чи порушення його прав. Суму, валюту та програму кредитування він обрав заздалегідь, свідомо та самостійно, що підтверджується власноручно написаною заявою про надання кредиту. З умовами та особливостями кредитування ознайомлений, про можливі валютні ризики під час виконання зобов'язання за договором повідомлений (Розділ 9 Кредитного договору "Особливі умови договору"). У відповідача було достатньо часу для обміркування умов кредиту, йому роз'яснено валютні ризики, після чого ним обрано умови кредитування, права відповідача при укладенні договору та наданні кредиту не порушено. У п. 9.13 кредитного договору передбачено, що позичальник своїм підписом засвідчує факт та згоду з умовами договору, підтверджує свої права та обов'язки за договором і погоджується з ним, підтверджує свою здатність виконувати умови договору та що всі умови договору йому цілком зрозумілі і позичальник вважає їх справедливими по відношенню до нього, а також, що перед укладенням договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України "Про захист прав споживачів". Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджені постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, а оспорюваний договір укладено 13.02.2007 року. Відповідач в судове засідання не з'явився, його інтереси представляла представник. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, у задоволенні якого просить відмовити, підтримала в повному обсязі зустрічний позов та просить задовольнити з підстав, якими обгрунтовано зустрічні позовні вимоги. Судом досліджено такі документи: - копія витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань щодо ПАТ "УкрСиббанк" від 05.10.2016 року № 2283962 (Т. 1 а.с. 7-10); - копія ліцензії № 75, виданої Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України 15.06.2000 року, на право здійснювати операції перелічені у додатку з копією додатку до ліцензії № 75 від 15 червня 2000 року "Перелік банківських операцій, які має право здійснювати акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 218-222); - копія банківської ліцензії № 75, виданої Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України 24.10.2001 року (Т. 1 а.с. 11, 216, 217); - копія дозволу № 75-1, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України 24.12.2001 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", з копією додатку до дозволу № 75-1 від 24 грудня 2001 року "Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 223-226); - копія дозволу № 75-2, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України 09.11.2002 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", з копією додатку до дозволу № 75-2 від 19 листопада 2002 року "Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 227-230); - копія дозволу № 75-3, виданого Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України 21.09.2009 року на право здійснення операцій, визначених пунктами 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність", з копією додатку до дозволу № 75-3 від 21 вересня 2009 року "Перелік операцій, які має право здійснювати Акціонерний комерційний інноваційний банк "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 12-14); - копія зі статуту ПАТ "УкрСиббанк" (нова редакція), затвердженого Річними Загальними зборами акціонерів АТ "УкрСиббанк", погодженого Національним банком України 09.06.2015 року, зі змінами, зареєстрованими 08.07.2015 року (Т. 1 а.с. 15-18); - копія договору про надання споживчого кредиту № 11117409000, укладеного 13.02.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] з копією Додатку № 1 - графік погашення кредиту (Т. 1 а.с. 19-24); - копія Додаткової угоди № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11117409000 від 13 лютого 2007 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації) від 25.12.2009 року, укладеної між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON], з Додатком № 1 - графік погашення кредиту (Т. 1 а.с. 25, 26); - копія Додаткової угоди № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11117409000 від 13 лютого 2007 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації) від 28.01.2011 року, укладеної між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] (Т. 1 а.с. 27); - копія вимоги ПАТ "УкрСиббанк" вих. № 30-12/34791 від 10.08.2016 року до [PERSON] з копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (Т. 1 а.с. 28, 29); - довідки-розрахунки заборгованості [PERSON] за кредитом, за процентами за користування кредитом на 11.10.2016 року, а також довідки-розрахунки станом на 11.10.2016 року фактично сплаченої пені, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, пені за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом, залишку заборгованості (Т. 1 а.с. 30-46); - виписка за особовим рахунком [PERSON] за 14.02.2007 року (Т. 1 а.с. 47); - копія заяви відповідача на видачу готівки за № 18 від 15.02.2007 року (Т. 1 а.с. 152, 235); - копія інформаційного листа ПАТ "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 231, 232); - копія меморіального ордера № [NUMBER] від 14.02.2007 року (Т. 1 а.с. 233); - рух по рахунку [PERSON] у національній валюті з 14.02.2007 року до 20.02.2007 року (Т. 1 а.с. 234). Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши обставини, дослідивши докази, суд прийшов до таких висновків. Судом встановлено, що 13 лютого 2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", найменування якого згідно рішення Загальних Зборів Акціонерів від 27.10.2009 року - публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та [PERSON] (відповідачем) укладено договір про надання споживчого кредиту № 11117409000. Відповідно до пунктів 1.1, 1.2.1 договору банк зобов'язався надати позичальнику, а позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 66500,00 швейцарських франків та сплатити проценти, комісії в порядку і на умовах, визначених договором, надання кредиту здійснюється 13.02.2007 року. Кредит надається позичальнику для його особистих потреб (безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника), а саме: на поточні потреби, шляхом зарахування банком коштів на поточний рахунок позичальника у банку (пункти 1.4, 1.5 договору). 25 грудня 2009 року між публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Договору про надання споживчого кредиту № 11117409000 від 13 лютого 2007 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації). 28 січня 2011 року між публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11117409000 від 13 лютого 2007 року (щодо зміни умов кредитного договору при реструктуризації). У відповідності до п. 1.2 Додаткової угоди № 1 та п. 1 Додаткової угоди № 2 сторони домовилися, що для ідентифікації договору можуть застосовуватися, як номер договору, зазначений при його укладенні, так і реєстраційні номери договору в системі обліку банку, - відповідно № 11117409001 та № 11117409002. При укладенні договору, у п. 1.2.2, сторони передбачили, що позичальник повинен повернути кредит у повному обсязі в терміни, встановлені графіком погашення кредиту, який є Додатком № 1 до договору, але не пізніше 13.02.2014 року, а після змін внесених Додатковою угодою № 2 від 28.01.2011 року - не пізніше 14.02.2022 року, якщо тільки не застосовується інший термін повернення кредиту відповідно до умов договору та/або згідно умов відповідної угоди сторін. Позичальник зобов'язався повернути банку суму кредиту у терміни, передбачені графіком погашення кредиту, а з 28.01.2011 року - шляхом щомісячної сплати ануїтетних платежів в розмірі 390,00 швейцарських франків в день сплати ануїтетного платежу - 10 числа кожного календарного місяця строку кредитування. Згідно пунктів 1.3.1, 1.3.4 договору за використання кредитних коштів протягом 30 календарних днів, рахуючи з дати видачі кредиту, процентна ставка встановлюється у розмірі 8,990 % річних. Після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування процентна ставка підлягає перегляду відповідно до умов п. 9.2 договору. Строк сплати процентів з 01 по 10 число (включно) кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані банком такі проценти. Відповідно до п. 6 Додаткової угоди № 2 від 28.01.2011 року за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у подвійному розмірі від ставки, що діє для строкової суми основного боргу на дату виникнення такого прострочення, який застосовується до всієї простроченої суми основного боргу, нарахування починається з дати виникнення прострочення - з наступного дня після дня несплати або неповної сплати платежу, встановленого у договорі. У п. 7.1 договору передбачено, що за порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх грошових зобов'язань, передбачених договором, зокрема, термінів повернення кредиту (всієї суми або його частини) та/або термінів сплати процентів за кредит та/або комісій банк має право вимагати від позичальника додатково сплатити банку пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквівалент) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена у іноземній валюті. Право на застосування пені банк може використати, починаючи з 32 календарного дня, рахуючи з дати порушення позичальником терміну виконання свого грошового зобов'язання, передбаченого договором. У п. 5.5 договору визначено, що у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць банк має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій у порядку встановленому розділом 11 договору. Згідно п. 11.1 договору сторони погодили, що у випадку настання обставин, зазначених у п. 5.5 договору та направлення банком на адресу позичальника повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту і неусунення позичальником порушень умов за договором протягом 31 календарного дня з дати одержання вищевказаного повідомлення (вимоги) від банку, вважати термін повернення кредиту таким, що настав на 32 календарний день з дати одержання позичальником повідомлення (вимоги) про дострокове повернення кредиту від банку. 14 лютого 2007 року АКІБ "УкрСиббанк" виконав свій обов'язок за договором про надання споживчого кредиту, надавши відповідачеві кредит у встановленому в договорі розмірі шляхом зарахування на особовий рахунок відповідача 66500,00 швейцарських франків. 15 лютого 2007 року відповідач звернувся в банк із заявою на видачу готівки за № 18 та отримав зі свого рахунку грошові кошти в сумі 260015,00 грн. Дана сума є еквівалентом 66500,00 швейцарських франків на дату продажу - 15.02.2007 року, який (продаж) здійснено банком згідно заяви відповідача. Із 28 січня 2011 року відповідач неналежно виконує зобов'язання за договором, зокрема, не в повному обсязі вносить передбачені договором платежі, у зв'язку з чим виникла заборгованість за кредитом та процентами. Сума заборгованості відповідача станом на 11 жовтня 2016 року становить 22566,51 швейцарських франків, з яких 21785,01 франків - заборгованість за кредитом (19719,07 франків - строкова та 2065,94 франків - прострочена заборгованість); 781,50 франків - заборгованість за процентами (176,59 франків - строкова та 604,91 франків - прострочена заборгованість), та 5588,69 грн. - пеня, з яких: 4575,15 грн. - пеня, нарахована з 13.03.2016 року за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом, 1013,54 грн. - пеня, нарахована з 11.04.2016 року за несвоєчасне погашення заборгованості за процентами за користування кредитом. Позивачем надсилалася відповідачеві вимога за вих. № 30-12/34791 від 10.08.2016 року, яку отримано відповідачем 16.08.2016 року, про необхідність сплати простроченої заборгованості, а у разі несплати у встановлений строк - достроково виконати обов'язок по поверненню суми кредиту в повному обсязі. Наведені обставини стверджуються дослідженими судом вказаними вище письмовими доказами. Обставина, наведена в обгрунтування зустрічного позову про те, що після укладення кредитного договору з'ясувалося, що така валюта як швейцарський франк у відповідача відсутня, спростована наступними доказами: - випискою за особовим рахунком [PERSON] за 14.02.2007 року (Т. 1 а.с. 47), у якій вказано, що 14.02.2007 року мало місце зарахування в порядку надання кредиту згідно угоди № 11117409000 від 13.02.2007 року на особовий рахунок відповідача 66500,00 швейцарських франків; - копією меморіального ордера № [NUMBER] від 14.02.2007 року (Т. 1 а.с. 233), який містить дані про перерахування АТ "УкрСиббанк" 66500,00 швейцарських франків, одержувач [PERSON], еквівалентна сума - 269396,49 грн., призначення платежу - надання кредиту згідно угоди № 11117409000 від 13.02.2007 року; - документом про рух по рахунку [PERSON] у національній валюті з 14.02.2007 року до 20.02.2007 року (Т. 1 а.с. 234), у якому відображено зарахування у графі "Кредет" 15.02.2007 року 260015,00 грн., призначення платежу - гривневий еквівалент продажу 66500,00 швейцарських франків на міжбанківському валютному ринку 15.02.2007 року згідно заяви клієнта [PERSON] Викладені в зустрічному позові обставини щодо того, що договір про надання споживчого кредиту, укладений з відповідачем, не містить необхідних умов стосовно загальної вартості кредиту, утрудненим для розуміння є порядок його погашення, в тому числі порядок нарахування процентів, спростовують такі обставини та докази. Законодавством, що діяло на час укладення договору про надання споживчого кредиту, не було передбачено обов'язок банків в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача. У графіку погашення кредиту, який є невід'ємною частиною договору про надання споживчого кредиту, викладено дати з проміжком у місяць із 13.02.2007 року до 13.02.2014 року із змінами з 25.12.2009 року згідно Додаткової угоди № 1, та суми залишку максимально допустимої заборгованості за кредитом, відповідно різниця між кожною наступною сумою та попередньою становить розмір щомісячного платежу за договором, який повинен був здійснювати відповідач на погашення заборгованості. У п. 1.6 договору сторони погодили черговість погашення грошових зобов'язань позичальника за договором. У п. 3 графіку погашення кредиту передбачено, що будь-яка сума заборгованості за кредитом, що перевищує розмір максимально допустимої заборгованості за сумою неповерненого кредиту, який (розмір) встановлений на відповідну дату, зазначену в п. 2 графіку, вважається простроченою сумою основного боргу. Із 28.01.2011 року на підставі Додаткової угоди № 2 погашення кредиту здійснювалося шляхом сплати ануїтетних платежів. Згідно пунктів 8.2, 9.13 договору підписанням договору позичальник підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов'язки за договором і погоджується з ними, умови договору він вважає справедливими по відношенню до нього, перед підписанням договору ним отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". В цій частині в судовому засіданні досліджено копію інформаційного листа ПАТ "УкрСиббанк" (Т. 1 а.с. 231, 232), який містить детальний розпис умов надання та повернення кредиту, орієнтовну сукупну вартість при кредитуванні. Суд констатує, що між сторонами виникли договірні правовідносини, врегульовані нормами Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У ч. 2 ст. 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України та ч. 1 ст. 550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Як встановлено судом відповідач в порушення умов договору про надання споживчого кредиту, укладеного з позивачем, не виконує належно зобов'язання за договором, в результаті чого утворилася заборгованість за кредитом та процентами, чим порушує право позивача на отримання виконання за договором. У зв'язку з цим у позивача виникло право вимагати стягнення заборгованості, сплати неустойки, та на підставі положень ч. 2 ст. 1050 ЦК України і умов договору - право дострокового повернення частини кредиту, що залишилася. Виходячи із встановлених обставин, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підставний та підлягає задоволенню. У ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов'язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Відповідно до ч. 7 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" в редакції Закону від 15.02.2011 № 3024-VI банк здійснює діяльність, надає банківські та інші фінансові послуги в національній валюті, а за наявності відповідної ліцензії Національного банку України - в іноземній валюті. Позивачем не надано документ - ліцензію Національного банку України на право здійснювати операції в іноземній валюті, оформлену після набрання чинності Законом від 15.02.2011 № 3024-VI "Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків". У зв'язку з цим з відповідача слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в національній валюті з визначенням суми, яка підлягає сплаті у гривнях, за офіційним курсом швейцарського франка до гривні на день ухвалення рішення суду. На 30.10.2017 року офіційний курс швейцарського франка до гривні - 2681,3397 грн. за 100 швейцарських франків. Таким чином, заборгованість за кредитом та процентами, яка підлягає стягненню за договором про надання споживчого кредиту становить 605084,79 грн. (22566,51х26,813397=605084,79), та пеня в сумі 5588,69 грн., загальна сума заборгованості - 610673,48 грн. Зустрічний позов не підлягає задоволенню з таких мотивів. Згідно ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У абз. 1 ч. 6 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції Закону від 01.12.2005 № 3161-IV (далі - Закон України "Про захист прав споживачів") передбачено, що правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Відповідно до п. 14 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика - будь-яка підприємницька діяльність або бездіяльність, що суперечить правилам, торговим та іншим чесним звичаям та впливає або може вплинути на економічну поведінку споживача щодо продукції. У відповідності до положень п. 2 ч. 1 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману. Згідно абз. 2 ч. 2 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. З огляду на встановлені судом обставини щодо обсягу наданої позивачем відповідачеві інформації перед укладенням договору про надання споживчого кредиту та викладеної в договорі в частині умов надання та повернення кредиту, підтвердження відповідачем в договорі її розуміння та справедливості договірних умов відносно нього, того, що позивачем надано кредит відповідачеві в іноземній валюті шляхом зарахування коштів на особистий рахунок, реалізації відповідачем права на фактичне отримання кредиту шляхом ініціювання видачі йому готівкових коштів в національній валюті, відсутні підстави для висновку про те, що позивачем допущено введення відповідача в оману при укладенні договору. У ч.ч. 1, 2 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" у редакції Закону України від 23.02.2006 № 3509-IV (далі - Декрет) передбачено, що національний банк України видає індивідуальні та генеральні ліцензії на здійснення валютних операцій, які підпадають під режим ліцензування згідно з цим Декретом. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв'язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Згідно положень п. в) ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Індивідуальної ліцензії потребують операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Законом України "Про банки і банківську діяльність" в редакції Закону від 22.12.2006 № 532-V (далі - Закон) була передбачена видача банкам банківської ліцензії - документа, який видається Національним банком України в порядку і на умовах, визначених у цьому Законі, на підставі якого банки та філії іноземних банків мають право здійснювати банківську діяльність. Відповідно до ст. 2 Закону банківська діяльність - залучення у вклади грошових коштів фізичних і юридичних осіб та розміщення зазначених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, відкриття і ведення банківських рахунків фізичних та юридичних осіб; кошти - гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Таким чином, станом на час укладення договору про надання споживчого кредиту документом, на підставі якого банк мав право здійснювати розміщення залучених коштів від свого імені, в тому числі здійснювати кредитні операції щодо коштів у національній та іноземній валюті, була банківська ліцензія. З врахуванням того, що законодавством не були встановлені межі щодо термінів і сум кредитів в іноземній валюті, на операції надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, не поширювалась необхідність отримання індивідуальних ліцензій. Виходячи з викладеного підстави розглядати як окрему операцію з використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, яка потребує індивідуальної ліцензії, при виконанні кредитних договорів, наданих в іноземній валюті, відсутні. Досліджені в судовому засіданні копії ліцензій, виданих Акціонерному комерційному інноваційному банку "УкрСиббанк" Національним банком України, а також дозволів, є достатніми доказами, які підтверджують право банку на час укладення договору про надання споживчого кредиту з відповідачем надавати кредити в іноземній валюті. З огляду на відсутність підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту, зустрічний позов не підлягає задоволенню і в частині визнання недійсними Додаткових угод № 1 та № 2 до нього, оскільки такі є частинами договору. Із врахуванням встановлених обставин, оцінивши докази у справі в їх сукупності, суд прийшов до висновку про задоволення первісного позову - стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості за договором про надання споживчого кредиту, та відмову в задоволенні зустрічного позову. Вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд виходив з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з іншої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. При зверненні з позовом до суду позивач сплатив 8985,80 грн. судового збору, що підтверджує платіжне доручення № [NUMBER] від 11.10.2016 року (Т. 1 а.с. 1), тому дану суму слід стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved