Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-07 00:00:00

19 грудня 2019 року позивач звернулася до суду із вказаним позовом. Свій позов обґрунтовувала тим, що їй на підставі свідоцтва про право власності на житло на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка № 190211547 видана 26.11.2019 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області. Згідно довідки про склад сім`ї виданої Комунальним підприємством "Житлово- експлуатаційна контора № 3" Броварської міської ради Київської області від 27.11.19 року № 775 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: чоловік - [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 05.02.2009 року; син - [PERSON] [INFO] ;син - [PERSON] [INFO] . 18 липня 2008 року з відповідачем був зареєстрований шлюб у відділі реєстрації актів цивільного стану Броварського міськрайонного управління юстиції Київської області, актовий запис № 356. Позивач зазначає, що протягом останніх восьми років сімейне життя між ними із [PERSON] поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Кожен з них має діаметрально протилежні погляди на шлюб, сім`ю. Відповідач постійно нехтував сімейними цінностями, між сторонами постійно виникали сварки, свідками яких нерідко ставали діти, що тяжким чином впливало на їх психічний стан та кожен раз спричиняло позивачу та дітям душевні страждання. Позивач вказує, що відповідач дозволяє собі використання ненормативної лексики та фізичної сили відносно позивача та дітей. Про це позивач неодноразово зверталася до Броварського відділу поліції. Спілкуючись з батьком, старший син переймав зразок його поведінки у відношеннях до менших (з братом),товаришами та однокласниками, використовуючи агресивну фізичну силу, та ненормативну лексику. 5 листопада 2018 року позивач подала до Броварського міськрайонного суду Київської області позов до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позивач зазначила, що їй неодноразово доводилось звертатися в поліцію аби захиститись, правоохоронні органи проводили перевірку та роз`яснювальну роботу з відповідачем про що склали висновок Броварського відділу поліції по матеріалах ЄО № 8873 від 06.04.19 року. Втручання поліції мало вплив на відповідача, але тимчасовий. 18 липня 2019 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, відповідач звернувся до Київського апеляційного суду. Постановою Київського апеляційного суду від 21.10.19 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. Після судового розгляду, між сторонами виник конфлікт, внаслідок чого позивач звернулась до поліції. В результаті звернення поліцією здійснено перевірку, якою прийнято рішення про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності згідно чинного відповідальності. Додано висновок від 21.08.2019 року Броварського відділу поліції по зверненню [PERSON] за вхідним № С-643 від 24.7.2019 року. Позивач зазначила, що не перебуваючи у стосунках з відповідачем, та не маючи зайвої житлової площі у квартирі, вона із дітьми потребує відділення від відповідача аби отримати спокійне мирне життя та відновлення психічних та фізичних сил від щоденних жахливих криків, бійок, страху, стресу та погіршення здоров`я. Але відповідач довий час повністю ігнорував багаторазовіпрохання та вимоги звільнити житлову площу по-хорошому. Виписатися добровільно відмовляється категорично. Відповідач тимчасово переїхав в окреме орендоване житло, але більшість його речей залишив у квартирі позивача. Це особисті речі, заводські коробки з препаратами, поліграфічна продукція в типографських пакунках. Відповідач впевнено і вперто по два-три рази на тиждень приходить в квартиру, чи то до дітей, чи до своїх речей, чи для самопідтверждення свого панування. Фактично відповідач живе окремо, але постійно турбує позивача та дітей. Позивач зазначила, що вона зверталася до відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування громадян "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області з проханням зняти з реєстрації [PERSON] , але їй відмовили на підставі постанови КМУ від 02.03.16 № 207 "Про затвердження Правил реєстрації місця проживання та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру". Таким чином, позивач вирішила звернутися до суду із вказаним позовом, посилаючись на вимоги ст. 319 ЦК України, ст.ст. 156, 157, 116 Житлового кодексу Української РСР. 09 січня 2020 року ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом за правилами спрощеного позовного провадження. Призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 02 березня 2020 року. 28 лютого 2020 року поданий відзив на позовну заяву. У своєму відзиві відповідач заперечував проти задоволення позову та зазначив про наступне. Відповідач погодився, що дійсно він з 18 липня 2008 р. по 20 серпня 2019 року перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, з якою від цього шлюбу мають двох малолітніх дітей - сини [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Він зареєстрований та проживав в належній позивачці на праві приватної власності квартирі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Він був зареєстрований у вказаній квартирі з 2008 року як члена сім`ї власника - чоловіка позивача. Отже відповідач зазначив, що він вселився до квартири на законних підставах. Особливих умов користування квартирою позивач не висувала та, більше того, таких умов користування квартирою нею не заявлялось навіть після розірвання шлюбу. Щодо тверджень позивача про наявність систематичного порушення правил співжиття, руйнування, псування житлового приміщення (спірної квартири), відповідач заперечує, зазначає, що позивач посилаючись у позові на неправомірність його поведінки вдома, побиття її, дітей, сусідки не надала жодного належного доказу. Відповідач вказує на те, що дійсно в сім`ї, час від часу ставалися конфлікти, але такі були лише суто побутовими і не мали характеру протиправної поведінки. Його до адміністративної чи кримінальної відповідальності не притягали, протоколи про вчинення адміністративного правопорушення щодо нього не складались, кримінальні провадження щодо нього не відкривалися, вироків не виносилось. Додані до позову висновки від 12.04.2019 року та від 21.08.2019 року про результати перевірок по матеріалах скарг (зверненнях) позивачки до органів Національної поліції України, як і інші подані позивачкою документи, відомостей про притягнення відповідача до відповідальності (адміністративної чи кримінальної), про застосування щодо нього будь-яких заходів запобігання та/або громадського впливу не містять. Протягом 2019 року дійсно було кілька конфліктних ситуацій, які провокувалися та вчинялися саме позивачем, яку підбурювала сусідка з квартири [ADDRESS] - [PERSON] , яка на думку відповідача має до нього особисту неприязнь. В подальшому, 25.11.2019 р., втручання [PERSON] в їх із позивачем сімейні справи супроводжувалося бійкою останньої зі ним та його старшим сином, у зв`язку із чим відповідач вимушений був звертатися з відповідними заявами до органів правопорядку, Службу у справах дітей Броварської міської ради, до Броварського відділення поліції. Відповідач у відзиві вказав, що він для того щоб не поглиблювати конфлікт та не вводити дітей, які інколи спостерігали за сварками, у стан постійного стресу, 11.08.2019 року він погодився тимчасово виїхати з квартири, про що підписано відповідну угоду з позивачем. В жовтні 2019 року відповідач взяв мінімальний необхідний набір речей, переїхав до орендованої квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Майже усі його речі залишилися в квартирі за зареєстрованим місцем проживання, про що було домовлено з позивачем. Тобто позивач проти цього не заперечувала. Відповідач зазначив, що він продовжує сплачувати житлово-комунальні послуги по квартирі позивача, здійснює ремонтні роботи (за необхідності), купую для сім`ї продукти харчування, оплачую розвиваючі та спортивні заняття дітей, здобуває синам одяг, взуття, шкільні приналежності тощо. Відповідач зазначив, що він вільного доступу в квартиру і до своїх речей немає, оскільки позивач в листопаді 2019 року змінила замки на вхідних дверях і ключів від нових замків йому не дала. У зв`язку із чим 10.12.2019 року він звертався до поліції. Факт його не проживання в спільній квартирі визнається і позивачем в позовній заяві. Наданий позивачем акт обстеження житлово-побутових умов, складений 02.12.2019 р. депутатом Броварської міськради Коваленко В.М., відповідач вважає неналежним та недостовірним доказом. 04 серпня 2020 року до суду подана відповідь на відзив. 03 вересня 2020 року надійшли заперечення на подану відповідь на відзив. В судовому засіданні позивач та її представник підтримали позовні вимоги в повному обсязі. Суду надали пояснення аналогічні змісту позовної заяви. Просили позов задовольнити. В судовому засіданні відповідач та його представник заперечували проти задоволення позовних вимог, просили в їх задоволенні відмовити. Пояснення надали аналогічні змісту відзиву на позов. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона неодноразово була свідком сварок її сусідів [PERSON] та [PERSON] . Так, 18 липня 2019 року свідок почула сварку у квартирі сусід, сім"ї - " [PERSON] ". Через декілька хвилин до неї у квартиру прибігла [PERSON] із скаргою, що її вдарив [PERSON] , в неї було почервоніння вуха та щоки. Вона розповіла, що в цей день суд розірвав їх шлюб із [PERSON] . В них виник вдома конфлікт, відповідач вдарив її рукою по голові. [PERSON] попросилася у неї переночувати. Влітку 2018 року в неї із [PERSON] також стався конфлікт. [PERSON] почула через свої вхідні двері до квартири, що сусід [PERSON] у ящику який знаходився між їх вхідними дверима шукає іграшки, при цьому сварився та застосовував нецензурні слова, при тому що біля нього стояв молодший син. Вона зробила йому зауваження на що отримала в такому ж дусі і відповідь. І останній конфлікт виник в неї із [PERSON] у листопаді 2019 року. [PERSON] та [PERSON] тоді були вже розлучені, [PERSON] перестав проживати у квартирі. [PERSON] з`явився до квартири [PERSON] , і вона почула сварку між ними. До неї прибігла [PERSON] та попросила про допомогу, їй повідомила, що вона [PERSON] зібрала речі,щоб той йшов із квартири, а він їх знову розкладає. Коли [PERSON] увійшла до квартири побачила, що в ній знаходиться [PERSON] та розвішує свої речі до шафи. Між ними виник скандал, [PERSON] її штовхав на очах у сина, який все це знімав. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача та його представника, допитавши свідка [PERSON] , дослідивши письмові докази у справі, встановивши обставини у справі та виниклі спірні правовідносини, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , про що свідчить інформаційна довідка № 190211547 видана 26.11.2019 року виконавчим комітетом Броварської міської ради Київської області. (а.с.10-11) Згідно довідки про склад сім`ї виданої Комунальним підприємством "Житлово- експлуатаційна контора № 3" Броварської міської ради Київської області від 27.11.19 року № 775 в квартирі [ADDRESS] зареєстровані громадяни: чоловік - [PERSON] [INFO] , зареєстрований з 05.02.2009 року; син - [PERSON] [INFO] ;син - [PERSON] [INFO] . (а.с.12) Реєстрація відповідача [PERSON] за адресою квартира [ADDRESS] , також підтверджується і наданою на запит суду інформацією від 27 грудня 2019 року за № 1-11/2640 Відділу реєстрації місця проживання фізичних осіб Центру обслуговування "Прозорий офіс" Броварської міської ради Київської області. (а.с. 33) 18 липня 2008 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб у Броварському міськрайонному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області, актовий запис № 356, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 31 серпня 2018 року. (а.с. 15) Після реєстрації шлюбу прізвище відповідача змінено на [PERSON] . 18 липня 2019 року рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області шлюб між сторонами розірвано. Не погоджуючись із рішенням суду відповідач оскаржив його до суду апеляційної інстанції. Постановою Київського апеляційного суду від 21.10.19 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін. (а.с. 22-24). 11 серпня 2019 року між сторонами [PERSON] та [PERSON] укладена угода про те, що попередньо на строк з 10.09.2019 року по 31 грудня 2019 року [PERSON] тимчасово виїжджає з квартири [ADDRESS] у орендоване житло. Крім інших умов сторони домовились щодо відвідин та проживання дітей як у батька, так і матері, оплати комунальних послуг за вказану квартиру. В умовах договору зазначено, що [PERSON] зобов`язувалась залишити місце реєстрації відповідача у вказаній квартирі та не псувати, не позбавлятися речей [PERSON] (а.с. 54) 02 жовтня 2019 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір оренди квартири, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . (а.с. 55) Та як підтверджено сторонами у судовому засіданні дійсно [PERSON] не проживає у квартирі із серпня 2019 року. Позивач також не заперечувала той факт, що вона дійсно у листопаді 2019 року змінила замки до квартири, оскільки не бажала, щоб відповідач приходив до квартири, користувався нею, а також попросила забрати всі свої речі із квартири. Як вбачається із поданих до суду квитанцій сплачених через додаток ПриватБанк за деякими з них [PERSON] сплачував послуги з квартплати, технічне обслуговування внутрішньо будинкових систем, за електроенергію квартири [ADDRESS] . А також перераховував кошти на утримання, розвиток та здоров`я дітей. (а.с. 68-97) Судом встановлено, що дійсно між сторонами під час спільного проживання як перебуваючи у зареєстрованому шлюбі, так і після розірвання виникали конфлікти, що неодноразово супроводжувалось викликами працівників поліції. Зокрема надані, висновок від 12 квітня 2019 року про результати перевірки по матеріалам ЄО № 8873 від 06 квітня 2019 року, заява від [PERSON] до начальника Броварського відділу поліції від 23 липня 2019 року, висновок по зверненню [PERSON] від 21 серпня 2019 року, заява начальнику Броварського відділення поліції від [PERSON] від 25.11.2019 року, протокол прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення (або таке, що готується) від 10 грудня 2019 року, пояснення [PERSON] від 10 грудня 2019 року, висновок від 25 грудня 2019 року по матеріалам ЄО № 33425, відповідь [PERSON] від 05 грудня 2019 року № 02-04-319 Служби у справах дітей Броварської міської ради Київської області "Про проведення профілактичної роботи з батьками", висновок про результати перевірки по зверненню [PERSON] ЄО № 5736 від 06 лютого 2020 року, ЄО № 5776 від 06 березня 2020 року. Відповідно до частини третьої статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною третьою статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно із частиною першої статті 109 ЖК Української РСР виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Відповідно до частин першої, четвертої статті 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. Відповідно до статті 157 ЖК Української РСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення провадиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення. Відповідно до статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла. Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла. Втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й необхідним у демократичному суспільстві. Інакше кажучи, воно має відповідати нагальній суспільній необхідності, зокрема бути співмірним із переслідуваною законною метою. Житло має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Враховуючи, що виселення є серйозним втручанням у право особи на повагу до її житла, особливої ваги надається процесуальним гарантіям, наданим особі в процесі прийняття рішення. Зокрема, навіть якщо законне право на зайняття приміщення припинено, особа вправі мати можливість, щоб співмірність заходу була визначена незалежним судом у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відсутність обґрунтування в судовому рішенні підстав застосування законодавства, навіть якщо формальні вимоги було дотримано, може серед інших факторів братися до уваги при вирішенні питання, чи встановлено справедливий баланс в результаті застосування виселення (KRYVITSKA AND KRYVITSKYY v. UKRAINE, №30856/03, § 41 та § 44, ЄСПЛ, від 02 грудня 2010 року). Згідно із частиною першою статті 116 ЖК Української РСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ним в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявилися безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб проводиться без надання іншого жилого приміщення. Доказів саме систематичного порушення правил співжиття (частина перша стаття 116 ЖК Української РСР), що робить неможливим проживання з відповідачем в одній квартирі позивачем, не надано. Права членів сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Відповідно до статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать чоловік наймача, їх діти. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Згідно зі статтею 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Результат аналізу наведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Статтею 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Суд встановив, що [PERSON] вселилася у спірну квартиру як член сім"ї власника, не є таким, що самоправно вселився до жилого приміщення, тому підстави, передбачені статтею 116 ЖК Української РСР та статтею 405 ЦК України, для його виселення відсутні. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що на час розгляду справи відповідач [PERSON] винаймає інше житло, у квартирі [ADDRESS] не проживає з серпня 2019 року за спільною угодою із [PERSON] . Позивач змінила замки у квартирі та не допускає відповідача користуватися квартиррою. Позивачем [PERSON] не надано доказів на підтвердження систематичного порушення [PERSON] правил співжиття, а також доказів застосування до нього заходів запобігання і громадського впливу, які виявилися безрезультатними. Таким чином суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог із підстав та обставин наведених у змісті позовної заяви та встановлених судом під час розгляду справи, із врахуванням наданих суду доказів. Відповідно ст. 141 ЦПК України суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, тому не підлягають і стягненню і судові витрати у справі.

Outcome: dismissed