Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-18 00:00:00

Заявник звернувся до суду із заявою, в обґрунтування якої зазначилв, що він народилася в м. Новоазовськ Донецької області, проживав та був зареєстрований в [ADDRESS]. Від шлюбу із [PERSON] [INFO] р. у них народилося двоє дітей [PERSON] та [PERSON] Так, у кінці лютого - на початку березня 2014 року були перкинуті з Російської Федерації війська без розпізнавальних знаків окупували Кримській півострів, тобто фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України. Фактично 20.02.2014 р. коли були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації, як наслідок, це призвело до окупації невід'ємної частини України-АР Крим та м. Севастомоля. Друга фаза збройної агресії Росіської Федерації проти України розпочалася у квітні 2014 р., коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення 07.04.2014 р. «Донецької народної республіки» та 27.04.2014 р. «Луганської народної республіки». 23.08.2014 р. розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областе регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації. На території Донецької області змінилася ситуація, розпочались проросійські мітинги, яки супроводжувалися проявом агресії з боку проросійсько-налаштованих активістів, у місті зявилися невідомі озброєні особи, одягнені у військову форму без розпізнавальних знаків, які брали участь у захопленні адміністративних будівель, встановлення прапорів Росіської Федерації та окупаційної адміністрації РФ. З появою в місті збройних формувань РФ, згодом вулицями почала пересуватися російська військова техніка, зокрема танки, бронетраспортерита реактивні системи залопового вогню «Град». Згодом розпочалися обстріли з боку збройних формувань Російської Федерації, через що життя в місті стало вкрай небезпечно, почастішали випадки пограбування, примусове вилучення приватного майна, житлових будинків, автомобілі. Враховуючи те, що його дружина на той момент була вагітною, він постйно хвилювався за її здоров'я та емоційний стан, який постійно погіршувався через небезпечну ситуацію у місті. Під впливом регулярних обстрілів з боку збройних формувань Російської Федерації йому разом із дружиною приходилося часто змінювати місце проживання, через що дружина постійно знаходилася в стані стресу, переживань. Як наслідок, пологи були передвчасними та з ускладненнями. Після народження одна із доньок [PERSON] померла через 8 днів після народження [INFO] р., інша донька [PERSON] народилася із патологією (сенсоневральна туговухість ІІ-ІІІ ступеню) у зв'язку із чим отримала інвалідність. У серпні 2014 р. заявник разом із сім'єю був вимушений переміститися з місця постійного проживання на тимчасово окупованій території Донецької області до [ADDRESS]. Також заявник зазначив, що після російської збройної окупації Донецької області, він втратив не лише рідний дім, вільне спілкування з друзями та родичами, налагоджений побут, можливість планувати своє життя, а й душевний спокій. Вважає, що внаслідок саме військової агресії Росіської Федерації на території Донецької області було порушено цілу низку його прав і свобод, передбачених Конвенцією "Про захист прав людини та основоположних свобод", Протоколом Першим до цієї Конвенції та Протоколом Чотири Конвенції, зокрема право на життя, право на свободу та повагу до честі і гідності, право на свободу і особисту недоторканість, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Крім того заявник вказав, що він отримав довідку про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, проте дана форма не передбачає внесення відомостей про конкретну причину (підставу), яка змусила залишити або покинути своє місце проживання внутрішньо переміщену особу. Тобто вказана довідка лише посвідчує факт вимушеного переселення проте не містить зазначення причин такого переселення. Заявник зазначив, що має на меті визначити свій статус як осіби яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 року (жертви потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обовязків, передбачених цією Конвенцією, іншими нормами національного та міжнародного права. Іншого порядку встановлення факту того, що вимушене переселення з окупованої території Донецької області України відбулося внаслідок збройної агресії Росіської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України, чинним діючим законодавством України не передбачено, а тому він вимушений був звернутись до суду із вказаною заявою. Просив суд встановити юридичний факт, що вимушене переселення [PERSON], в серпні 2014 року з окупованої території Донецької області України, відбулося внаслідок збройної агресії Російської Федерації проти України та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України. Заявник [PERSON] до судового засідання не з'явився, проте надав письмову заяву в якій підтримав заяву, просив задовольнити її в повному обсязі, справу розглянути без його участі. Представник заінтересованої особи Міністерства соціальної політики України в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Заінтересована особа - представник Російської Федерації, в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суду не повідомив, заперечення на заяву не подав. Всебічно дослідивши та оцінивши в сукупності надані докази, матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що заявник [PERSON] з 13.11.2009 р. до 10.06.2015 р. було зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що підтверджується відповідними відомостями в паспорті заявника. (а.с.28-30) З свідоцтва про народження виданого виконкомом Кальчицької сільської ради Володарського району Донецької облсті серія [NUMBER] від 10.11.2014 р. вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] р. в с. Кирилівка Володарського району, актовий запис №21, в графі батько дитини значиться [PERSON], мати дитини [PERSON] ( а.с. 31) З свідоцтва про народження виданого виконкомом Кальчицької сільської ради Володарського району Донецької облсті серія [NUMBER] від 10.11.2014 р. вбачається, що [PERSON] народилася [INFO] р. в с. Кирилівка Володарського району, актовий запис №20, в графі батько дитини значиться [PERSON], мати дитини [PERSON] ( а.с. 32) З свідоцтва про смерть виданого виконкомом Кальчицької сільської ради Володарського району Донецької облсті серія [NUMBER] від 13.11.2014 р. вбачається, що [PERSON] померла [INFO] р. в м. Донецьк Донецької області, актовий запис №38 ( а.с. 33). Згідно консультативного висновку інституту отоларингології ім.. професора О.О. Коломійченка НАМН України №40616 від 26.08.12 р. [PERSON], 2014 р. встановлено діагноз сенсоневральна туговухість ІІ-ІІІ ступеню ( а.с.34) З довідки від 04.08.2017 року за № 0000288926 слід, що [PERSON], є законним представником, що супроводжує малолітню дитину [PERSON], [INFO] прибув разом із малолітньою [PERSON], як внутрішньо переміщені особи з місця проживання: [ADDRESS] на фактичне місце проживання: [ADDRESS] (а.с.35) Також згідно відомостей наданих Управлінням у справах пільгових категорії громадян Департаменту соціального захисту населення Маріупольсчкої міської ради від 20.07.2018 р. №01.3-4346-3 [PERSON], [INFO] перебуває на обліку в департманті за адресою фактичного місця проживання: [ADDRESS] ( а.с. 165). Згідно зі статтею 4 Конвенції про захист цивільного населення під час війни особами, що перебувають під захистом цієї Конвенції, є ті, хто в будь-який момент та за будь-яких обставин опиняються, у разі конфлікту чи окупації, під владою сторони конфлікту або окупаційної держави, громадянами яких вони не є. Відповідно до частини першоїстатті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» внутрішньо переміщеною особою є громадянин України, іноземець або особа без громадянства, яка перебуває на території України на законних підставах та має право на постійне проживання в Україні, яку змусили залишити або покинути своє місце проживання у результаті або з метою уникнення негативних наслідків збройного конфлікту, тимчасової окупації, повсюдних проявів насильства, порушень прав людини та надзвичайних ситуацій природного чи техногенного характеру. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що підставами внутрішнього переміщення осіб на території України у тому числі може бути: збройний конфлікт, тимчасова окупація, повсюдні прояви насильства та надзвичайні ситуації природного чи техногенного характеру. У частині першій статті 4, частині першійстатті 5 Закону України «Про забезпечення прав ісвобод внутрішньопереміщених осіб» передбачено, що факт внутрішнього переміщення підтверджується довідкою про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи, що діє безстроково, крім випадків, передбачених статтею 12 цього Закону. Довідка про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи засвідчує місце проживання внутрішньо переміщеної особи на період наявності підстав, зазначених у статті 1 цього Закону. Постановою Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 року № 509 «Про облік внутрішньо переміщених осіб» затверджено порядок оформлення і видачі довідки про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи. Встановлена форма довідки не передбачає внесення відомостей про причину переміщення особи з місця свого постійного приживання. Статтею 1 Закону України «Про оборону України» від 06 грудня 1991 року №1932-ХІІ визначено, що збройна агресія - це застосування іншою державою або групою держав збройної сили проти України. Збройною агресією проти України вважається будь-яка з дій, зазначених в даній статті Закону, серед яких значиться вторгнення або напад збройних сил іншої держави або групи держав на територію України, а також окупація або анексія частини території України. Відповідно до постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків» від 21 квітня 2015 року було схвалено текст Заяви Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». З аналізу даної заяви вбачається, що 20 лютого 2014 року були зафіксовані перші випадки порушення Збройними Силами Російської Федерації порядку перетину державного кордону України в районі Керченської протоки та використання підрозділів збройних сил Російської Федерації, розташованих в Криму, що знаходились там відповідно до Угоди між Україною і Російською Федерацією про статус та умови перебування на території України Чорноморського флоту Російської Федерації від 28 травня 1997 року, для блокування українських військових частин. Разом з тим, заява Верховної Ради України свідчить, що 27 лютого 2014 року збройні підрозділи спеціального призначення Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації захопили будівлі Ради Міністрів та Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Водночас, відбулось створення і озброєння іррегулярних збройних формувань найманців з числа місцевих жителів, якими керували офіцери спецслужб і Збройних Сил Російської Федерації, а Чорноморський флот Російської Федерації заблокував українські порти, де знаходились кораблі Військово-Морських Сил України. В подальшому лідер партії «Русское единство» [PERSON] проголосив себе головою Ради Міністрів Автономної Республіки Крим та закликав президента Російської Федерації «забезпечити мир і спокій в Криму». У відповідь на цей заклик Президент Російської Федерації, звернувся до Ради Федерації Федеральних зборів Російської Федерації, яка своєю постановою від 01 березня 2014 року, надала згоду на використання на території України Збройних Сил Російської Федерації. Як наслідок це призвело до збройного захоплення і воєнної окупації невідємної частини України - Автономної Республіки Крим та міста Севастополя. Нелегітимно сформована в умовах російської воєнної окупації виконавча влада Автономної Республіки Крим 16 березня 2014 року провела референдум про входження Автономної Республіки Крим до складу Російської Федерації, однак результати референдуму не були визнані жодною країною світу, крім Російської Федерації, що підтверджується Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН 68/262 від 27 березня 2014 року «Територіальна цілісність України». 17 березня 2014 року Верховна Рада Автономної Республіки Крим, розпущена постановою Верховної Ради України, всупереч цьому проголосила Крим незалежною державою. 18 березня 2014 року самоназвані представники Верховної Ради Автономної Республіки Крим підписали з президентом Російської Федерації Путіним «Договір про прийняття до Російської Федерації Республіки Крим і створення у складі Російської Федерації нових суб'єктів». 21 березня 2014 року владою Російської Федерації було прийнято Федеральний конституційний закон «О принятии в Российскую Федерацию Республики Республіки Крым и образовании в составе Российской Федерации новых субъектовРеспублики Крым и города федерального значения Севастополя». Згідност. 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» №1207-VІІ від 15.04.2014 рокуіз змінами і доповненнями, внесеними відповідно Законом України «Про внесеннязмін додеяких законівУкраїни щодовизначення датипочатку тимчасовоїокупації» від 15.09.2015року №685-VІІІ Автономна Республіка Крим та місто Севастополь визнано тимчасово окупованою територією України з зазначенням дати початку тимчасової окупації - 20 лютого 2014 року. Незаконно анексувавши Атономну Республіку Крим Російська Федерація продовжила свою військову агресію по відношенню до України, розпочавши в квітні 2014 року другу фазу збройної агресії проти України, коли контрольовані, керовані і фінансовані спецслужбами Російської Федерації озброєні бандитські формування проголосили створення «Донецької народної республіки» (07 квітня 2014 року) та «Луганської народної республіки» (27 квітня 2014 року). Протягом травня 2014 року самозвані лідери «ДНР» та «ЛНР», серед яких було багато громадян Російської Федерації, у неконституційний спосіб організували проведення фіктивних референдумів про відокремлення цих нелегітимних утворень від України. Під приводом і з метою їхньої підтримки на територію України були заслані розвідувально-диверсійні групи, які очолювали кадрові офіцери Головного розвідувального управління Генерального штабу Збройних Сил Російської Федерації, парамілітарні формування російського козацтва та укомплектований чеченцями - громадянами Російської Федерації батальйон «Восток», а також були задіяні такі озброєні групи найманців як «Русский сектор» та «Оплот». За їхньої участі відбулися захоплення адміністративних будівель у багатьох населених пунктах Донецької та Луганської областей, здійснено збройні напади на частини українських Сухопутних військ та літаків Повітряних сил Збройних Сил України. 11 травня 2014 року на окупованій території Донецької і Луганської області відбувся так званий референдум щодо самовизначення в Луганському та Донецькому регіонах з метою відокремлення та проголошення так званих «Донецької Народної Республіки» та «Луганської Народної Республіки». Однак, такий референдум, як і проголошені утворення, а саме «Луганська Народна Республіка» та «Донецька Народна Республіка» не були визнані міжнародною спільнотою про що свідчать наступні, досліджені в суді докази. Зокрема, Міністерство закордонних справ Великобританії назвало прикрим факт проведення референдуму 11 травня на Донбасі. Прес-секретар Держдепартаменту США заявила, що США не визнають результати референдуму про незалежність «Донецької народної республіки». Прес-секретар Верховного представника ЄС із закордонних справ заявила, що «так звані референдуми у Донецькій і Луганській областях нелегітимні, і ми не визнаємо її результатів. Ті, хто організував ці референдуми, не володіють демократичної легітимністю». Підтвердженням окупації Російської Федерації, як країною - агресором, частини території Донецької і Луганської області, є факти здійснення нею активних дій щодо організації збройних нападів, участі в них та постачання для цього на територію України зброї та особового складу військ Російської Федерації. На підтвердження цього заявником були наведені наступні докази по справі. Так, 23.08.2014 р. розпочалося масове вторгнення на територію Донецької та Луганської областей регулярних підрозділів Збройних Сил Російської Федерації, зокрема, військовослужбовців 9-ої окремої мотострілецької бригади, 76-ї та 98-ї дивізії повітряно- десантних військ Збройних Сил Російської Федерації. Задіяння регулярних Збройних сил Російської Федерації у збройній агресії проти України супроводжувалося поширенням серед населення України агітаційних листівок, в яких, зокрема, був такий заклик: «За жодних обставин не чиніть перепон пересуванню російських військ ( техніка та особовий склад)». На засіданні Ради Безпеки ООН, яке відбулося 29.08.2014 р. у зв'язку з агресією Російської Федлерації прти України, делегація України заявила: «Росія розпочала безпосереднє воєнне вторгненя на материкову частину України із застосуванням своїх регулярних збройних сил». Після надзвичайного засідання комісії Україна-НАТО, скликаного 29.08.2014 року на прохання України, Генеральний секретар НАТО А.Расуссен кваліфікував вторгнення Збройних Сил Російської Федерації через східний і південно-східний українсько- російський державний кородон як «серйозну ескалацію збройної агресії Російської Федерації проти України». Закони України «Про особливості державної політики із забезпечення державного сувіренетету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» від 18.01.2018 р. визначено, що Російська Федерація чинить злочин агресії проти України та здійснює тимчасову окупацію частини території за допомогою збройних формувань Російської Федерації, що складаються з регулярних з'єднань і підрозділів, підпорядкованих Міністретсву оборони Російської Федерації, підрозділів та спеціальних формувань, підпорядкованих іншим силовим відомствам Російської Федерації, їхніх радників, інструкторів та і регулярних незаконних збройних формувань, озброєних банд та груп найманців, створених, підпорядкованих, керованих та фінансованих Російською Федерацією. Зазначене підтверджується фактами численних затримань громадян Російської Федерації та військовослужбовців Збройних Сил Російської Федерації. Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 24.05.2014 року, працівниками Державної прикордонної служби України було затримано громадянина Російської Федерації, снайпера, який брав участь у військових діях па території Чеченської Республіки та за завданням російської спецслужби прямував до східних областей України для участі в незаконних озброєних формуваннях. За свою «роботу» він мав отримати винагороду: за вбивство рядового українського військовослужбовця - 100 доларів СІМА, за офіцера -1000 доларів, а після повернення ще 2000 євро (а.с. 39). Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 16.06.2014 року, станом на 14.06.2014 року в Краматорську Донецької області співробітниками СБУ спільно з військовослужбовцями Збройних Сил України, було затримано громадянина Російської Федерації, одного з учасників незаконного збройного формування, [PERSON], 1993 р.н., колишнього курсанта Краснодарського вищого військового авіаційного училища. Під час затримання у [PERSON] вилучено стрілецьку зброю, 7 тисяч гривень і, так звану, «летную книжку» - персональний звітний документ обліку підготовки пілота. З його пояснень слідує,що він прибув до Слов'янська взяти участь у бойових діях на стороні представників окупаційної адміністрації РФ, за що йому координатори пообіцяли грошову винагороду-одну тисячу доларів США на день (а.с. 40). Згідно з даними прес-центру Служби безпеки України від 09.11.2015 року, в Артемівську Донецької області Служба безпеки України затримала громадянина Російської Федерації. Уродженець Рязанської області, раніше засуджений за навмисне вбивство, незаконно перетнув державний кордон України. Співробітники спецслужби з'ясували, що затриманий росіянин намагався вступити до лав збройних формувань представників окупаційної адміністрації РФ як найманець ( а.с. 41). 29.06.2016 року незалежна неурядова правозахисна організація Міжнародне партнерство за права людини разом із Норвезьким Гельсінським Комітетом та Українською Гельсінською Спілкою представила Звіт «Звідки відкрили вогонь? Розслідування транскордонних атак на сході України». Відповідно до Звіту, перетини кордону та напади на українські території були організовані за допомогою військових підрозділів Російської Федерації. Покинуті речі персонального вжитку та сліди переміщення військової техніки; рух російських військових підрозділів на території Російської Федерації і через кордон України; факти нелегальних перетинів українського кордону комбатантами з Російської Федерації, які згодом здійснювали напади на об'єкти військової інфраструктури, державні прикордонні частини та цивільні об'єкти; здійснення атак з локацій військових частин регулярних Збройних Сил Російської Федерації слугують цьому підтвердженням. Крім того, проаналізовані у звіті докази прямого втручання російських збройних сил, служб безпеки, осіб, які прямо пов'язані з військовими підрозділами Російської Федерації, а також аналіз атак на населені пункти Луганської області влітку 2014 року доводять наявність міжнародного характеру збройного конфлікту на Донбасі ( а.с. 42-63). Крім цього, 22.12.2017 року дослідницька група Bellingcat опублікувала інтерактивну карту з координатами, звідки Російська Федерація і підконтрольні їй незаконні збройні формування обстрілювали схід України влітку 2014 року. Так, згідно зібраних доказів, за літо 2014 року артилерійські підрозділи збройних сил Російської Федерації щонайменше 149 разів обстріляли територію України. Також дослідники Bellingcat переконані, що описані та позначені на карті артилерійські напади не можна розцінювати як випадкові або провокаційні обстріли, оскільки такі напади можуть бути розглянуті лише як воєнні дії Російської Федерації проти України ( а.с. 64-65). Незважаючи на укладення Мінських домовленостей (Мінський протокол від 05.09.2014 року, Мінський меморандум від 19.09.2014 року і Мінський «Комплекс заходів від 12.02.2015 року»), за якими Російська Федерація та підконтрольні їй бандитські угрупування взяли на себе обов'язки по припиненню збройного конфлікту, Російська Федерація з більшою або меншою інтенсивністю продовжує збройну агресію проти України. З моменту підписання 05.09.2014 року Мінського протоколу Збройні Сили Російської Федерації та іррегулярні підрозділи російських найманців захопили Донецький аеропорт, місто Дебальцеве та інші населені пункти, розширивши контрольовану ними територію України у Донецькій та Луганській областях більше ніж на 500 квадратних кілометрів. Постачання російських окупаційних сил відбувається, зокрема, за допомогою так званих «гуманітарних конвоїв», які регулярно скеровуються Російською Федерацією на територію України шляхом несанкціонованого перетину українсько-російського державного кордону всупереч чинному законодавству України та міжнародним правилам, встановленим Міжнародним Комітетом Червоного Хреста, що ставить під сумнів гуманітарний характер таких конвоїв. Під виглядом виконання Мінського «комплексу заходів» від 12.02.2015 року російська сторона здійснює перегрупування своїх збройних підрозділів, важких озброєнь, концентрацію їх на Артемівському, Волноваському, Донецькому, Маріупольському напрямках, а також постійно тримає біля українсько- російського кордону численне угруповання своїх регулярних Збройних Сил. За наслідками збройної агресії Російської Федерації, Україною прийнято Постанову Верховної Ради України від 17 березня 2015 року № 254-VІІІ «Про визнання окремих районів, міст, селищ і сіл Донецької та Луганської областей тимчасово окупованими територіями» якою визнано тимчасово окупованими територіями окремі райони, міста, селища і села Донецької та Луганської областей, в яких відповідно до Закону України «Про особливий порядок місцевого самоврядування в окремих районах Донецької та Луганської областей»запроваджується особливий порядок місцевого самоврядування, до моменту виведення усіх незаконних збройних формувань, російських окупаційних військ, її військової техніки, а також бойовиків та найманців з території України та відновлення повного контролю України за державним кордоном України. В абзаці 2 Постанови Верховної Ради України «Про Заяву Верховної Ради України «Про визнання Україною юрисдикції Міжнародного кримінального суду щодо скоєння злочинів проти людяності та воєнних злочинів вищими посадовими особами Російської Федерації та керівниками незаконних збройних формувань «ДНР» та «ЛНР», які призвели до особливо тяжких наслідків та масового вбивства українських громадян» №145-VІІІ від 04.02.2015 року зазначено, що з 20 лютого 2014 року проти України триває збройна агресія Російської Федерації та підтримуваних нею найманців, під час якої було анексовано Автономну Республіку Крим та місто Севастополь, які є частиною території незалежної та суверенної держави Україна, окуповано частину Донецької та Луганської областей України, загинуло тисячі громадян України, серед яких діти, поранено тисячі осіб, зруйновано інфраструктуру цілого регіону, сотні тисяч громадян вимушені були покинути свої домівки». Парламентська асамблея Ради Європи 12.10.2016 року прийняла дві резолюції по Україні, в яких російсько-український конфлікт визначений як "російська агресія" і міститься заклик до РФ вивести свої війська з Донбасу. Резолюцією Генеральної асамблеї ООН від 19.12.2016 року підтримано резолюцію Третього комітету Генеральної Асамблеї ООН "Ситуація з правами людини в Автономній Республіці Крим та місті Севастополь(Україна)" та визнано Російську Федерацію державою окупантом. Постановою Верховної Ради України від 27 січня 2015 року №129-VIII законодавчий орган України затвердив звернення до Організації Об'єднаних Націй, Європейського Парламенту, Парламентської Асамблеї Ради Європи, Парламентської Асамблеї НАТО, Парламентської Асамблеї ОБСЕ, Парламентської Асамблеї ГУАМ, національних парламентів держав світу про визнання Російської Федерації державою-агресором. Крім того, військові дії Російської Федерації на території України були фактично визнані та засуджені рядом міжнародних інстанцій. Так, 15 січня 2015 року Європейський парламент затвердив резолюцію щодо України, в якій вказано: «Європарламент рішуче засуджує агресивну і експансіоністську політику Росії, що є загрозою єдності та незалежності України і створює потенційну загрозу для самого Європейського Союзу, в тому числі засуджує незаконну анексію Криму і неоголошену гібридну війну проти України, яка включає в себе інформаційну війну з елементами кібер-війни, використання регулярних і нерегулярних сил, пропаганду, енергетичний шантаж, економічний тиск, дипломатичну та політичну дестабілізацію; підкреслює, що ці дії є порушенням міжнародного права і створюють серйозний виклик для безпекової ситуації в Європі; наголошує, що немає жодних підстав для застосування військової сили в Європі з так званих історичних та безпекових міркувань чи задля захисту своїх «співвітчизників, що проживають за кордоном»; закликає Москву припинити ескалацію ситуації, негайно зупинити потік зброї, найманців і військ на підтримку проросійських збройних формувань і використати свій вплив на сепаратистів, щоб переконати її брати участь у політичному процесі». Резолюція Парламентської Асамблеї Ради Європи від 25 червня 2015 року визнає, що конфлікт на території України є агресією зі сторони Російської Федерації. Аналізуючи наведені обставини та докази, що містяться у досліджених судом нормах міжнародного та національного законодавства, суд приходить до висновку, що наслідком саме збройної агресії Російської Федерації стала окупація частини території Донецької та Луганських областей України. При вирішенні даної справи суд виходить з того, що факти збройної (військової) агресії Російської Федерації відносно України, окупації частини території Донецької та Луганських областей України, Україна є загальновідомими, а тому не підлягають доказуванню згідно приписами ст. 82 ЦПК України. Щодо визнання окупації Російською Федерацією частини території Донецької області України міжнародною спільнотою та національним законодавством, суд вважає, що на таку вказують також джерела міжнародно-правового регулювання режиму окупації, а саме Гаазька конвенція про закони і звичаї сухопутної війни 1907 р., IV Женевська конвенція про захист цивільного населення під час війни 1949 р. і деякі положення Додаткового протоколу до Женевських конвенцій від 12 серпня 1949 р., що стосується захисту жертв міжнародних збройних конфліктів 1977 р. Існуючі правові норми, що визначають режим окупації, переважно засновані на положенні ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р.: «Територія вважається зайнятою, якщо вона дійсно знаходиться під владою ворожої армії». Згідно з цією ж ст. 42 Гаазької конвенції 1907 р., територія, до якої застосовано право окупації, повинна «дійсно перебувати під владою ворожої армії», причому «зайняття поширюється лише на ті області, де ця влада встановлена і в змозі проявляти свою діяльність». Тобто поняття окупації може бути застосоване до територій, зайнятих країною агресором, якщо наявний її фактичний ефективний контроль окупованих територій. Стан окупації послідовно визначається на основі фактів. З аналізу норм вказаних конвенцій можна підсумувати наступні ознаки ефективного контролю, а саме: достатня присутність військ держави окупанта; держава окупант здійснює свою владу над окупованою владою, яка втратила здатність до громадських функцій; ворожі сили здалися, були переможені чи відступили; над територією була встановлена тимчасова адміністрація; держава окупант видає укази громадянському населенню та контролює її виконання. Здійснення Російською Федерацією ефективного контролю частини території України, а саме частини Донецької і Луганської області, з усіма його ознаками підтверджується в сукупності наступними доказами. Відповідно інформації, опублікованій Інтернет-порталом «inforesist» у статті «По Макіївці проїхала колона військової техніки з прапором Росії» від 08.12.2014 року, колона з 50 одиниць військової техніки з російським прапором проїхала через Макіївку Донецької області в бік Донецька. Крім того, кореспондент порталу повідомляє, що раніше місією ОБСЄ в Донбасі під Макіївкою вже було зафіксоване пересування немаркированої військової техніки, в складі якої перебувало 27 зелених вантажівки військового зразка. 12.03.2016 року Інтернет-портал «uapress» опублікував статтю під назвою «Росія перекинула в Макіївку ешелон з бронетехиікою - ГУР», в якій повідомляється, що11.03.2016 року Головне управління розвідки міністерства оборони України зафіксувало прибуття з території Російської Федерації до залізничної станції Макіївка великого ешелону бронетехніки та боєприпасів, який налічував вісім одиниць БМП-2, дві одиниці 122-мм РСЗВ «Град», дві одиниці 120-мм СГ 2С9 «Нона», 14 одиниць автомобільної техніки, цистерни з ПММ та чотири вагони з боєприпасами ( а.с.78). 22.10.2014 року постановою Ради міністрів «ДНР» №40-1 було створено систему судових органів «ДНР», а також встановлено, що судова система «ДНР» складається з Верховного Суду, міських і районних судів загальної юрисдикції, військових та арбітражних судів. Крім того, з моменту набрання законної сили даною постановою, на території «ДНР» було заборонено діяльність судових органів України і територіального управління державної судової адміністрації України в Донецькій області ( а.с. 79-92). Інтернет-портал «zaxid.net» у статті «Терористи з ДНР сьогодні зранку взяли в полон де восьми українських десантників», опублікованій 20.01.2015 року, зазначає, що станом на 20.01.2015 року кілька десятків бійців ВДВ вирушили на допомогу українським військовослужбовцям в донецькому аеропорту. Однак через сильний туман та відсутність будь-якого орієнтира, вони потрапили прямо в місце концентрації збройних формувань РФ. Розгорнувся бій, в результаті якого 8 українських військових потрапили в полон ( а.с. 93) Зі статті «У Макіївці захопили міськраду та обрали «народного мера», опублікованій 13.04.2014 року Інтернег-порталом «tyzhden.ua», стало відомо, що близько тисячі проросійських активістів з георгіївськими стрічками, російськими прапорами, дехто з них - камуфляжі захопили міську раду в Макіївці, піднявши над будівлею триколор Російської Федерації і окупаційної адміністрації РФ. Після захоплення адмінбудівлі проросійські активісти обрали нового міського голову (а.с. 94). 25.05.2014 р. Радою Міністрів «ДНР» було прийнято постанову «Про введення на території Донецької Народної Республіки воєнного етапу» № 6-5, відповідно до якої на всій території «ДНР» було запроваджено воєнний стан, а Раді Безпеки «ДНР» надавалось право проводити мобілізацію осіб від 20 до 40 років, для офіцерського складу - до 50 років, які вміють володіти зброєю або необхідними армії навичками в діючу регулярну Армію ДНР »; залучати громадян для виконання будь-яких оборонних робіт, а також озброєної і неозброєної охорони об'єктів; встановлювати військово-квартирний обов'язок для розквартирування сил Армії; оголошувати тимчасову транспортну повинність для будь- яких власників транспортних засобів ( а.с. 95-96). Крім того, преамбулою Закону України "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганських областях" від 18.01.2018 року визначено, що окупаційна адміністрація Російської Федерації, яку складають її державні органи і структури, функціонально відповідальні за управління тимчасового окупованими територіями України, та підконтрольними Російській Федерації самопроголошені органи, узурпувала виконання владних функцій на тимчасово окупованих територіях України. Аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд вважає вірним твердження заявника, що Російська Федерація здійснює ефективний контроль частини Донецької та Луганської області, Україна, що, в свою чергу, дає підстави вважати частину Донецької та Луганської області окупованою Російською Федерацією. Щодо обставин, які зумовили вимушене переселення заявника з окупованої Російською Федерацією частини території Донецької області України, то суд виходить з наступного. [PERSON] є громадянином України. До початку окупації м. Новоазовська в 2014 році, [PERSON], як повноправний громадянин своєї країни, мав власне майно, налагоджений побут та можливість вести повноцінне життя. Проте наведені обставини призвели до неможливості подальшого проживання в м. Новоазовську, а тому в серпні 2014 року внаслідок воєнних дій Російської Федерації проти України заявник змушений був переїхати до м. Маріуполя, залишивши житло у м. Новоазовськ, змінивши власний побут та спосіб життя. [PERSON] переселився з території окупованої Донецької області задля уникнення загрози життю, здоров'ю, свободи, насильницькій втраті громадянства, особистих прав на свободу пересування, вираження думки, майнових прав вільного володіння, розпорядження та користування майном, прав на працю та захист у результаті збройної агресії Російської Федерації. Встановити такий юридичний факт заявнику потрібно для визначення його статусу як особи, яка перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12 серпня 1949 року (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), що обумовлює виникнення прав та обов'язків, передбачених цією Конвенцією, нормами національного законодавства, іншими нормами міжнародного права. Відповідно до Женевської конвенції 1949 року про захист цивільного населення під час збройного конфлікту (чинна для Російської Федерації з 10 травня 1954 року в порядку правонаступництва міжнародних договорів колишнього СРСР), її положення застосовуються до всього цивільного населення держав, що беруть участь у конфлікті, тобто не лише до іноземних громадян, що перебувають на території однієї з воюючих держав, а й до громадян цих держав, а також до цивільного населення окупованих територій. У ст. 2 IV Женевської конвенції 1949 року зазначено, що Конвенція буде застосовуватися у всіх випадках окупації всієї або частини території Високої Договірної Сторони, навіть якщо ця окупація не зустріне жодного збройного опору. Згідно зі ст. 43 IV Гаазької конвенції 1907 року, супротивник, що зайняв територію, зобов'язаний вжити всіх залежних від нього заходів для того, щоб наскільки це можливо відновити і забезпечити громадський порядок та суспільне життя, і при цьому він повинен поважати існуючий в країні закон. Положення вищезазначеної Конвенції передбачають розв'язання конкретних питань, таких, як: створення безпечних зон, захист поранених і хворих, а також лікарень і медичного персоналу, доставка медикаментів, спеціальні заходи по захисту дітей та налагодження зв'язків між членами розлучених сімей. За правилом ст. 3 IV Женевської конвенції 1949 р. з особами, які не беруть активної участі в бойових діях, у тому числі з особами зі складу збройних сил, що склали зброю, а також із тими, хто hors de combat (той, що вийшов з ладу (фр.)) унаслідок хвороби, поранення, затримання чи з будь-якої іншої причини, поводяться гуманно, без будь-якої ворожої дискримінації, причиною якої слугують раса, колір шкіри, релігія чи вірування, стать, походження чи майновий стан чи будь-які інші подібні критерії. Із цією метою є забороненими й залишатимуться забороненими будь-коли та будь-де такі діяння стосовно зазначених вище осіб: а) насилля над життям й особистістю, зокрема всі види вбивств, завдання каліцтва, жорстоке поводження й тортури; b) захоплення заручників; с) наруга над людською гідністю, зокрема образливе та принизливе поводження; d) засудження та застосування покарання без попереднього судового рішення, винесеного судом, який створено належним чином і який надає судові гарантії, визнані цивілізованими народами як необхідні. Згідно ст. 27 згаданої Конвенції особи, що перебувають під захистом, мають право за будь-яких обставин, на особисту повагу, повагу до своєї честі, права на сім'ю, їхніх релігійних переконань та обрядів, звичок та звичаїв. До них завжди слід ставитися гуманно й захищати її, зокрема, від будь-якого акту насильства чи залякування, від образ та цікавості натовпу. Однак, всупереч норм вказаної Конвенції, Російська Федерація неодноразово порушувала права громадян України, тобто цивільного населення, передбачені та гарантовані Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту таКонвенцією про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, як право на життя, право на свободу, повагу до честі і гідності, право не бути підданим катуванням, право не перебувати в рабстві або підневільному стані, право на свободу і особисту недоторканість, право на справедливий суд, право не бути покараним без закону, право на повагу до приватного і сімейного життя, право на свободу думки, совісті і релігії. Така позиція закріплена і в Постанові Верховної Ради України Про Заяву Верховної Ради України «Про відсіч збройній агресії Російської Федерації та подолання її наслідків». Зокрема, аналіз інформації, що міститься в Інтернет-виданнях, яку наводить заявник, вказує на наявність конкретних фактів порушення вищезазначених гарантованих прав цивільного населення з боку Російської Федерації. На сторінках Інтернет-порталу «УНІАН» в статті «Становище на Донеччині ускладнюється, ситуація в Слов'янську напружена - ОДА» від 15.05.2014 року, зал надається, що обстановка Донецькому регіоні ускладнюється, зокрема у різних точках Слов'янська і Слов'янського району постійно чути перестрілки, не працює громадський та комунальний транспорт. Крім того, у місті та районі повністю відсутній телевізійний ефір ( а.с. 97). Як зазначає Інтернет-портал «7days-ua» у статті під назвою «У Донецьку бойовики: відключили 5 українських телеканалів (Документ)» від 06.06.2014 року, у Донецьку компанія MATRIX на вимогу окупанта була вимушена відключити українські канали: «5 канал», «1+1», Телеканал «Донбас», UBR, Телеканал новин «24». Разом з тим, у Горлівці Донецької області з сітки мовлення кабельного провайдера «Інмарт» станом на 06.06.2014 року також зникли телеканали «1 + 1» і «5 канал» ( а.с. 98) 12.06.2014 року Інтернет-портал «ukranews» опублікував статтю під назвою «Зупинка каналу Сіверський Донепь-Донбас ускладнює подачу води в Макіївці», в якій зізначається, що в Макіївці в результаті артилерійського обстрілу з боку збройних формувань РФ було пошкоджено насосну станцію каналу Сіверський Донець-Донбас та смертельно поранено двох співробітників комунального підприємства «Компанія «Вода Донбасу». У зв'язку з цим, було скорочено обсяг централізованої подачі води для вселення. Зі слів директора управління водопровідно-каналізаційного господарства КП «Компанія «Вода Донбасу» [PERSON], обсяг водопостачання в місті скоротився з 17 до 8 годин на добу ( а.с. 99) Відповідно інформації, розміщеній на сайті Інформаційно-аналітичного центру РНБОУ від 18.06.2014 року, на тимчасово контрольованих представниками окупаційної адміністрації РФ українських територіях активізувалося мародерство. Зокрема станом на 17.06.2014 року близько 20 озброєних російських найманців здійснили напад на один із закладів харчування у центрально-міському районі м. Макіївка та пограбували його власника на загальну суму близько 60 тис. грн. Крім того, на Донбасі поширюються масові випадки примусу місцевого населення до участі у незаконних збройних формуваннях та використання їх у якості «живого щита». Як повідомляє Інформаційно-аналітичний центр РНБОУ, окупанти у зв'язку з нестачею добровольців запровадили примусову мобілізацію до лав регулярної армії Новоросії, серед заходів якої відбуваються обходи квартир місцевих мешканців (а.с. 100-125) Інтернет-портал «ipress.ua» опублікував статтю «Терористи грабують жителів Донбасу, пред'являючи «документ» про конфіскацію майна» від 06.08.2014 року», в якій кореспондент порталу, посилаючись на повідомлення речника Ради національної безпеки і оборони України [PERSON], зазначив, що у підконтрольних районах Донбасу збройні формування РФ залякують мирних мешканців, займаються мародерством та грабежем, забираючи під загрозою зброї майно або автотранспорт жителів. За його словами, окупанти, грабуючи мирних жителів, пред'являють їм документ про конфіскацію майна, таким чином прикриваючи звичайне грабіжництво нібито потребами воєнних дій. Доказом цього є підписання 31.07.2014 року Міністром оборони окупаційної адміністрації РФ на тимчасово окупованій території Донецької області, [PERSON], двох наказів про введення в Донецьку стану облоги та мобілізації стратегічно важливих ресурсів для потреб оборони «ополчення». Зокрема у другому з наказів «Про мобілізацію життєво необхідних для вищевказаного міністерства матеріальних засобів в умовах стану облоги в Донецьку» окупантам було дозволено «мобілізувати», тобто вилучати у місцевих жителів автотранспорт, будівельні матеріали, продовольство, медичне обладнання та паливно- мастильні матеріали ( а.с. 126). Як зазначає Інтернет-портал «segodnya.ua» в статті «У Донецькій області перебої з пенсіями і соцвиплатами - ДонОДА» від 18.08.2014 року, станом на 18.08.2014 року у зв'язку з проведенням бойових дій з боку збройних формувань РФ, в дев'яти містах регіону не здійснюється фінансування коштів на виплату пенсій за серпень поточного року. Так, пенсіонери Горлівки, Єнакієвого, Кіровського, Макіївки, Тореза, Харцизька, Шахтарська,Жданівки та Сніжного Донецької області, у зв'язку з бойовими діями не мають можливості отримати гроші. Станом на 15.08.2014 року сума недофінансування в області становила 641,9 млн. гривень ( а.с. 127-128). Масовість таких порушень призвела до того, що в результаті збройної російської агресії на території Донецької та Луганської областей та на території Автономної Республіки Крим понад 921 000 осіб були переміщені в межах України станом на 23 січня 2015 року, що підтверджується резолюцією Парламентської Асамблеї Європи «Гуманітарна ситуація українських біженців і переміщених осіб» №2028 від 27 січня 2015 року (а.с. 129-128). Більше 2 000 000 осіб залишаються в районах, контрольованими проросійськими силами, схильними до нестабільності, серйозних порушень прав людини і створення неадекватних умов життя. За даними УВКБ ООН (UNHCR Ukraine) станом на 14 серпня 2015 року 1 438 000 осіб були змушені покинути свої домівки внаслідок збройної агресії Російської Федерації на території України, згідно з даними Управління верховного комісара ООН з питань біженців. Відповідно до Заяви Міністерства закордонних справ України щодо виконання Мінських домовленостей від 01 березня 2016 року з моменту початку агресії загинуло понад 2600 українських військовослужбовців та понад 9000 було поранено ( а.с. 132-133). Щодо порушень прав заявника, які гарантовані вищезгаданими Конвенціями, то такі порушення підтверджуються як його власними поясненнями та поданими ним доказами, так і узгоджуються з загальним станом подій, що відбувалися на окупованій території Донецької області та свідчать про масовість порушень прав цивільного населення. За таких обставин, суд приходить до висновку, що внаслідок саме збройної агресії Російської Федерації на частині території Донецької області було порушено низку конституційних прав заявника передбачених Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 р., IV Женевською конвенцією 1949 р. про захист цивільного населення під час збройного конфлікту, розділом II Конституції України. Підсумовуючи викладене, слід також зазначити, що Російська Федерація здійснивши збройну агресію відносно України, та відповідно окупувавши частину території України, а саме Автономну Республіку Крим, м. Севастополь, та частину Донецької та Луганської областей, порушила норми та принципи Статуту ООН, Загальної декларації прав людини, Будапештського меморандуму, Гельсінського заключного акту наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975р. та Договору про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Росвійською Федерацією. Зокрема, пунктом 1 Будапештського меморандуму передбачено, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують Україні її зобов'язання згідно з принципами Гельсінського заключного акту Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. поважати незалежність і суверенітет та існуючі кордони України. Пункт 2 Будапештського меморандуму говорить, що Російська Федерація, Сполучене Королівство Великої Британії та Північної Ірландії і Сполучені Штати Америки підтверджують її зобов'язання утримуватися від загрози силою чи її використання проти територіальної цілісності чи політичної незалежності України, і що ніяка їхня зброя ніколи не буде використовуватися проти України, крім цілей самооборони або будь-яким іншим чином згідно зі Статутом Організації Об'єднаних Націй. Згідно із Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р. суверенні права держави мають узгоджуватись із міжнародним правом, зокрема Статутом ООН, Загальною декларації прав людини та Гельсінським заключним актом Наради по Безпеці та співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., які визначають права та законні інтереси людини як найвищу суспільну цінність, гарантують людині право жити в мирі та безпеці. Виходячи із викладеного держава, яка грубо порушує гарантовані нормами міжнародного права основні свободи та права людини, не може використовувати імунітет від судового переслідування іноземним судами як гарантію уникнення відповідальності за вчинені проти життя та здоров'я людини злочини. Порушивши Статут ООН, Загальну декларацію прав людини, Будапештський меморандум, Гельсінський заключний акт наради по Безпеці та Співробітництву в Європі від 01.08.1975 р., Договір про дружбу, співробітництво і партнерство між Україною і Російською Федерацією, Договір між Україною і Російською Федерацією про українсько-російський державний кордон Російська Федерація вийшла за межі своїх суверенних прав, гарантованих статтею 2 Статуту ООН, а тому, на думку суду є державою-агресором, що в свою чергу свідчить про відсутність у неї судового імунітету. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та статтею 8 Конституції України гарантовано кожному право звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина. Статтею 55 Конституції України передбачено, що права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Відповідно до частин першої та другоїстатті 124 Конституції України делегування функцій судів, а також привласнення цих функцій іншими органами чи посадовими особами не допускаються. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. У Рішенні Конституційного Суду України від 25 грудня 1997 року № 9-зп(справа за зверненнями жителів міста Жовті Води) вказано, що частину другустатті 124 Конституції Українинеобхідно розуміти так, що юрисдикція судів, тобто їх повноваження вирішувати спори про право та інші правові питання, поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. З урахуванням конституційного положення про те, що правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, юрисдикція яких поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі (стаття 124 Конституції України), судам підвідомчі всі спори про захист прав і свобод громадян. Навіть з урахуванням внесених змін до Конституції України Законом України від 2 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», вказане Рішення Конституційного Суду України не втратило свого значення. У Рішенні Конституційного Суду України від 7 травня 2002 року № 8-рп/2002(справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) вказано, що судовий захист прав і свобод людини і громадянина необхідно розглядати як вид державного захисту прав і свобод людини і громадянина. І саме держава бере на себе такий обов'язок відповідно до частини другоїстатті 55 Конституції України. Право на судовий захист передбачає і конкретні гарантії ефективного поновлення в правах шляхом здійснення правосуддя. Відсутність такої можливості обмежує це право. А за змістом частини другої статті 64 Конституції Україниправо на судовий захист не може бути обмежено навіть в умовах воєнного або надзвичайного стану. У частині четвертій статті 10 ЦПК України і статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» покладено на суд обов'язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. За змістом статті 1 Конвенції існує презумпція, що юрисдикція здійснюється на всій території Договірної держави. Зобов'язання, взяті на себе Договірною державою за статтею 1, включають два аспекти, а саме: з одного боку - негативне зобов'язання утримуватися від втручання у здійснення гарантованих прав і свобод, а з іншого боку - позитивні зобов'язання вживати належних заходів для забезпечення дотримання таких прав і свобод на своїй території (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 313; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 129). У разі наявності виняткових обставин, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території через військову окупацію збройними силами іншої держави, воєнні дії чи повстання, або внаслідок створення сепаратистського режиму на її території, вона не втрачає своєї юрисдикції за змістом статті 1 Конвенції (рішення ЄСПЛ у справі «Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 333; рішення ЄСПЛ у справі «Catan and Others v. the Republic of Moldova and Russia» від 19 жовтня 2012 року №№ 43370/04, 8252/05 and 18454/06, § 109; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 130). У випадках, коли держава позбавлена можливості здійснювати владу на частині своєї території, її відповідальність за Конвенцією обмежується виконанням позитивних зобов'язань. Такі зобов'язання стосуються як заходів, необхідних для відновлення контролю (як вираження своєї юрисдикції) над відповідною територією, так і заходів із забезпечення поваги до особистих прав заявника (рішення ЄСПЛ у справі Ilaєcu and Others v. Moldova and Russia» від 08 липня 2004 року № 48787/99, § 335, § 339; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 131). Таким чином, перша частина цих зобов'язань вимагає від держави відстояти або відновити свій суверенітет над територією та утриматися від будь-яких дій з підтримки сепаратистського режиму (див. там само, §§ 340-345). Згідно з другою частиною зобов'язань держава повинна вжити судових, політичних або адміністративних заходів для забезпечення особистих прав заявника (див. там само, §§ 340-345, § 346; рішення ЄСПЛ у справі «Sargasyan v. Azerbaijan» від 16 червня 2015 року № 40167/06, § 132). Відповідно дост. 293 Цивільного процесуального кодексу України:окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи, зокрема, провстановлення фактів, що мають юридичне значення. Відповідно до статті 315 ЦПК України, у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку її встановлення. Зі змісту вказаних статей, а також роз'яснень, викладених у пункті 1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», вбачається, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку її встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов'язується з наступним вирішенням спору про право. Положеннями Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб»порядок підтвердження і встановлення факту наявності збройного конфлікту або тимчасової окупації території України не передбачено, проте не виключається можливість звернення внутрішньо переміщеної особи до суду для встановлення конкретної причини внутрішнього переміщення. Частиною четвертою статті 2 Закону України від 18 січня 2018 року «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях» визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану Україні внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. При цьому, відповідно до абзацу 6 преамбули вказаного Закону датою початку окупації частини території України, зокрема Автономної Республіки Крим та міста Севастополя, є дата, визначена Законом України від 15 квітня 2014 року «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», а саме: 20 лютого 2014 року. Отже, вказаний Закон і передбачає, які права можуть виникнути в особи, щодо якої встановлено юридичний факт, про який просить заявник. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 07 березня 2018 року по справі № 759/759/17, від 14 березня 2018 року по справі № 363/2981/16-ц, від 06 червня 2018 року по справі № 428/13977/16-ц, які в розумінні ст. ст. 411,417 ЦПК України є обовязковими для судів першої інстанції. З урахуванням викладеного, суд вбачає, що встановлення факту, що має юридичне значення щодо вимушеного переселення заявника з окупованої території Донецької області, відбулось унаслідок збройної агресії Російської Федерації та окупації Російською Федерацією частини території Донецької області, можливе лише у судовому порядку, оскільки законодавець не визначив іншого, позасудового способу встановлення причинно-наслідкового зв'язку між переселенням осіб із зони проведення бойових дій на сході України та військовою агресією Російської Федерації. Також суд вважає, що незважаючи на те, що в якості однієї із заінтересованих осіб у даній справі визначено іноземну державу, правило про застосування щодо неї судового імунітету, передбачене частиною першою статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» від 23 червня 2005 року, не порушено, з огляду про таке. Так вказана норма визначає імунітет від пред'явлення позову до іноземної держави та залучення її до участі у справі як третьої особи. Натомість, у даному випадку Російська Федерація бере участь як заінтересована особа у справі окремого провадження, а не виступає із вимогами як сторона чи третя особа у справі позовного провадження. Крім того підставою подання громадянами України заяви про встановлення відповідного факту є тимчасова окупація Російською Федерацією частини території України. Як зазначено в абзаці 15 преамбули Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях», дії Російської Федерації на території окремих районів Донецької та Луганської областей, Автономної Республіки Крим та міста Севастополя грубо порушують принципи та норми міжнародного права. Частина четверта статті 79 Закону України «Про міжнародне приватне право» вказує на ті випадки, коли Україна може застосувати реторсію - правомірні обмежувальні заходи у відповідь на аналогічні заходи іншої держави. Так, якщо в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. На необхідності врахування вказаних приписів закону наголошується у пункті 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 19 грудня 2014 року № 13 «Про застосування судами міжнародних договорів України при здійсненні правосуддя». З метою здійснення справедливого судового розгляду, дотримання принципів змагальності і процесуальної рівноправності сторін, з метою належного повідомлення про час та місце розгляду справи на адресу Посольства Російської Федерації в Україні були направлені відповідні листи. Відповідно до змісту рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, наявного у матеріалах справи, було вручено особі, уповноваженій адресатом на одержання пошти, 29.05.2018 року. Натомість, Російська Федерація у судових засіданнях участі не брала, жодних заяв, у тому числі щодо невизнання юрисдикції українських судів на вирішення даної справи, не заявляла. Враховуючи викладене, а також те, що заявник переселилися з окупованої території Донецької області з метою збереження життя, здоров'я, свободи, поваги до честі і гідності, права на особисту недоторканість, права на повагу до приватного і сімейного життя, права на свободу думки, совісті і релігії в результаті збройної агресії Російської Федерації, та те, що встановити даний юридичний факт заявник необхідно для визначення його статусу як особи, що перебуває під захистом Конвенції про захист цивільного населення під час війни від 12.08.1949 р. (жертви - потерпілого від міжнародного збройного конфлікту), суд вважає, що подана заява підлягає задоволенню. Саме таких висновків дійшов Верховний Суд у своїй постанові від 21.03.2018 р. у справі № 417/3852/17 На підставі викладеного і

Outcome: approved