Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-18 00:00:00

Позивач звернулась в суд з позовом до Приватного акціонерного товариства "Інгулецький гірничо-збагачувальний комбінат" (далі ПРАТ "ІНГЗК") про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівнику внаслідок ушкодження здоров`я. Вобґрунтування позову зазначає, що він з 1998 року по 2011 рік працювала в шкідливих умовах праці на підприємстві відповідача машиністом грейферного крану. Внаслідок недосконалості робочого місця вона отримала професійне захворювання, причиною якого стала тривала праця в умовах дії вібрації. Оглядом МСЕК від 16 березня 2011 року їй первинно встановлено 35% втрати професійної працездатності та третя група інвалідності. У зв`язку з погіршення здоров`я позивач 04 квітня 2013 року повторно пройшла огляд МСЕК, їй було встановлено 45% втрати працездатності безстроково та 3 група інвалідності. Внаслідок професійного захворювання порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки, позивач позбавлена можливості реалізовувати свої звички та бажання. Постійно відчуває біль у грудях, спині та колінах, шиї і зап`ястях, відчуває недостатність рухливості. Вона змушена неодноразово проходити стаціонарне лікування, що позбавляє її можливості вести повноцінний спосіб життя. Наявність вказаних явищ негативно позначається на її душевному та фізичному станах, що завдає їй моральної шкоди. Позивач вважає, що з боку роботодавця йому повинна бути відшкодована моральна шкода у розмірі 198 000 грн, яку просить стягнути з відповідача без урахування податку з доходів фізичних осіб та інших зборів і платежів. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 19 травня 2021 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Клопотання учасників справи про розгляд справи з викликом сторін до судового засідання не надходило. Відповідно до ст. 247 ЦПК України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У відповідності до вимог ст. ст. 280 - 281 ЦПК України, з урахуванням особливостей, встановлених для розгляду справ в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін, суд вважає за можливе вирішити справу в заочному порядку, з огляду на те, що відповідач повідомлений про перебування в провадженні суду даної справи, що підтверджується повідомлення про вручення поштового відправлення, однак у встановлений судом термін відзив на позовну заяву та/або клопотання про розгляд справи з викликом сторін - не подав, крім того позивач не подав заперечень проти заочного вирішення справи. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] видно, що 05 червня 1998 року переведена на рудозбагачувальній фабриці №1 машиністом грейферного крана 4 розряду. 13 квітня 2011 року позивач переведена в цех підготовки виробництва підсобним робітником, працює на даний час (а.с.11-14). Відповідно до Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 07 лютого 2011 року проведено розслідування причин виникнення у [PERSON] професійного захворювання: вібраційна хвороба першої-другої стадії з синдромом вегетативно-сенсорної полінейропатії, в сполученні з полірадикулопатією на попереко-крижовому та шийному рівнях, нейродистрофічним синдромом у вигляді двобічного плечолопаткового періартрозом ПФ другого ст., деформуючого артрозу, в сполученні з періартрозом колінних ПФ першого-другого ст. трофічними розладами кистей. Згідно з пунктами 16, 17 акту професійне захворювання виникло за таких обставин: працюючи з 05 червня 1998 року машиністом грейферного крану ВАТ «ІнГЗК» підпадала під дію вібрації, показники якої перевищували ГДР, через недосконалість робочого місця. Причиною професійного захворювання визнано: робота впродовж 12 років 8 місяців в умовах дії вібрації. А саме 105-108 дБ при ГДР 101 дБ. Акт підписано з окремою думкою щодо визначення осіб, які порушили законодавство про охорону праці (а.с.15-17,18). При первинному огляді МСЕК 16 березня 2011 року [PERSON] встановлено 35 % втрати професійної працездатності з 14 березня 2011 року та встановлена 3 група інвалідності з переоглядом. 26 березня 2021 року позивач пройшла переогляд МСЕК, їй встановлена ступінь втрати професійної працездатності 30%. Із виписки з акта огляду МСЕК від 04 квітня 2013 року позивачу встановлено 45% втрати працездатності у зв`язку з профзахворюванням з 01 квітня 2013 року та 3 група інвалідності безстроково (а.с.19). Відповідно до наданої виписки-епікризу №231/106 видно, що позивач в період з 16 січня 2013 року по 01 лютого 2013 року проходила стаціонарне лікування з приводу наслідків професійного захворюваннята скаргами на їх загострення (а.с.20-21). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків- втрати професійної працездатності встановленої первинно 16 березня 2011 року та повторно 04 квітня 2013 року - 45% та встановлення третьої групи інвалідності безстроково. Із пунктів 16,17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 02 лютого 2011 року видно, що причиною для встановлення [PERSON] професійного характеру захворювання стала праця впродовж 12 років 8 міс. в умовах дії вібрації під час роботи машиністом грейферного крану ВАТ «ІнГЗК». Доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача - відповідачем не надано. Рішенням Конституційного Суду №20-рп/2008 від 08.10.2008 року встановлено, що обов`язок по відшкодуванню моральної шкоди покладається на підприємства, які заподіяли шкоду. У статті 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22 червня 1981 року № 155, ратифікованою Україною законом № 3988-VI ( 3988-17 ) від 02 листопада 2011 року передбачено, що від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення відсутності загрози здоров`ю з боку хімічних, фізичних та біологічних речовин й агентів, які перебувають під їхнім контролем, тоді, коли вжито відповідних захисних заходів. Частиною 1 ст. 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Згідно з ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації її фізичних можливостей, змінився її звичний спосіб життя, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що вимагає від неї додаткових зусиль для організації свого життя. Рішенням Конституційного Суду від 27 січня 2004 року № 1-рп/2004 року встановлено, що "громадяни, яким установлена стійка втрата професійної працездатності, мають право на стягнення на їх користь моральної шкоди". Відповідно до п. 4.1 цього ж рішення ушкодження здоров`я, заподіяне потерпілому під час виконання трудових обов`язків незалежно від ступеня втрати професійної працездатності, заподіюють йому моральні й фізичні страждання. Відповідно до ст.237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою для відшкодування моральної шкоди, входять: моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, наявність причинного зв`язку та вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Отже, діючим законодавством не заперечується можливість стягнення з власника підприємства моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати таку моральну шкоду. Крім того, відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача також не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25 травня 2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що професійне захворювання позивача, яке завдає їй фізичного болю та душевних страждань, виникло з вини ПРАТ «ІНГЗК», яким було допущено перевищення гранично допустимого рівня вібрації на робочому місці позивача у зв`язку з використанням машин. При роботі яких виникають шкідливі фактори, які безпосередньо впливають на організм працівника, що визначено висновками комісії при розслідуванні профзахворювання, які не оспорило підприємство - відповідач та підтверджено висновком МСЕК щодо втрати позивачем професійної працездатності, а тому наявні правові підстави для відшкодування відповідачем моральної шкоди, завданої позивачу внаслідок професійного захворювання. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд враховує конкретні обставини справи, встановлення позивачу первинно з 16 березня 2011 року 35% ступеню втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням та третьої групи інвалідності, погіршення стану здоров`я позивача, що потягло встановлення позивачу з 01 квітня 2013 року 45% втрати працездатності у зв`язку з профзахворюванням та 3 групи інвалідності безстроково. Також суд враховує обсяг і характер фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує, що згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 07 лютого 2011 року причиною профзахворювання позивача є вплив шкідливих факторів - перевищення рівня загальної вібрації. Вказані положення акту недійсними не визнані. Також суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві відповідача в умовах впливу шкідливих факторів - 12 років 08 місяців, а також, те що вона продовжує працювати на підприємстві відповідача підсобним робітником. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 100000 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що вона зазнає у зв`язку з погіршенням стану здоров`я під час роботи на підприємстві відповідача. У задоволенні іншої частини позову щодо стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди в розмірі 98000,00 грн - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору при подачі позовної заяви, тому з відповідача необхідно стягнути судовий збір в доход держави у розмірі 1000 грн. На підставі ст.ст. 3, 43, 46 Конституції України, ст.ст. 23, 1167, 1168 ЦК України, ст.ст. 153, 173, 237-1 КЗпП України, ст.13 Закону України "Про охорону праці" та

Outcome: partial