Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-14 00:00:00

Своїм позовом до суду [PERSON] просила винести рішення, яким стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 02.06.2015 по 27.12.2016. В обґрунтування своїх вимог посилалася на те, що з 13.12.1984 працювала у відділі освіти Крижопільської райдержадміністрації, в тому числі з 01.07.2011 - на посаді методиста районного методичного кабінету відділу освіти. 02.06.2015 її було звільнено з роботи з посади методиста районного кабінету відділу освіти Крижопільської РДА в зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. Відповідачем було порушено її право на індексацію заробітної плати, оскільки індексацію було виплачено лише 27 грудня 2016 року, а не в день звільнення. Відповідно до ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно ст. 33 Закону України "Про оплату праці", в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Позивач вимагає стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.06.2015 по день фактичного розрахунку 27.12.2016. Кількість робочих днів починаючи з 02.06.2015 року по день фактичного розрахунку 27.12.2016 складає 398 днів. Згідно з довідкою наданою відповідачем в цивільну справу її середньоденна заробітна плата складає 63 гривні 67 коп. Тому вважає, що її середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні складає 25340 грн. 66 коп. Позивач позов підтримала, просила позовні вимоги задовольнити та справу розглядати в письмовому провадженні. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, посилаючись на обставини, викладені в письмовому запереченні, а саме: Відповідно до ст.ст. 47, 116 КЗпП, централізована бухгалтерія при звільненні працівників виплатила всі належні суми в день звільнення, тобто, 02.06.2015, окрім індексації за 2014 рік, фінансування в 2015-2016 роках заробітної плати здійснювалось з державного бюджету (державна освітня субвенція). Враховуючи те, що в 2014 році освітні заклади фінансувались з місцевого бюджету, виплату індексації за 2014 рік з державної освітньої субвенції згідно Бюджетного кодексу України нараховувати і виплачувати неможливо. В період 28.09.2016 по 02.11.2016 рік проходила контрольно-ревізійна перевірка Управлінням Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області щодо фінансово-господарської діяльності відділу освіти Крижопільської РДА, у відповідності до плану перевірок на III квартал 2016 року. Акт ревізії отримано відділом освіти 29.11.2016 р. з вимогою виплатити заборговану індексацію заробітної плати педагогічним працівникам за 2014 рік з місцевого бюджету. Враховуючи акт Управління Північного офісу Держаудитслужби у Вінницькій області, на черговій сесії районної ради депутатами розглянуто клопотання відділу освіти щодо виділення необхідних коштів з районного бюджету для виплати заборгованої індексації працівникам загальноосвітніх начальних закладів за 2014 рік. Тому централізована бухгалтерія виплатила заборговані кошти по індексації в грудні 2016 р. Просив в задоволенні позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, вислухавши сторони та враховуючи викладене, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Так, згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК. Судом встановлено, та не оспорюється сторонами, що 02.06.2015 позивач була звільнена з посади методиста районного кабінету відділу освіти Крижопільської РДА в зв'язку із скороченням штату на підставі п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України. 28 грудня 2016 року відповідач здійснив розрахунок з позивачем в частині індексації заробітної плати в розмірі 1390 грн. 54 коп. Згідно із ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Судом встановлено, що при звільненні позивача не було нараховано та виплачено у повному розмірі індексацію на заробітну плату. Згідно ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Сук проти України» від 10.03.2011 року, заява № 10972/05-ЄСПЛ, суд визнав порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд зауважив, що вимога заявника ґрунтувалась на чіткому положенні на той час національного законодавства, відтак заявник міг вважатися таким, що мав обґрунтовані сподівання, якщо не право отримати відповідну виплату. Відповідно до усталеної практики Суду, державні органи не можуть посилатися на відсутність коштів як на підставу невиконання зобовязань, тому остаточна відмова національних органів у праві заявника на цю доплату за період, що розглядається, є свавільною і такою, що не ґрунтується на законі. Відповідно до ч. 2 ст. 214 ЦПК України при виборі правової норми, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин, суд зобов'язаний враховувати висновки Верховного Суду України, викладені у рішеннях, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 355 цього Кодексу. За змістом ст. 360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 21.01.2015 року предметом якої був спір про стягнення заборгованості із заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та відшкодування моральної шкоди. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок, що під час розгляду справи про стягнення середнього заробітку у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі непроведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку з виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню в повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. У разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Оскільки у справі, яка переглядається, вимоги позивача щодо розміру належних йому при звільненні сум судом задоволені в повному обсязі, то й підстав для застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні в суду не було . Судом встановлено, що позивачу не було проведено розрахунок по заробітній платі при звільненні, спір про її розмір відсутній, тобто, працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, суд на підставі ст. 117 КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а в разі не проведення його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Оскільки присуджена до стягнення сума середнього заробітку за час затримки розрахунку з працівником при його звільненні за своєю правовою природою є санкцією за несвоєчасний розрахунок, тому суд прийшов до висновку про задоволення вимог позивача Оскільки позивача звільнено від сплати судового збору, тому пропорційно до задоволених вимог, суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved