Jurisdiction: civil
Date: 2020-04-02 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк", правонаступником якого є Акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (надалі - Банк), звернувся з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором, в якому вказує, що 08.07.2011 р. між Банком та відповідачем був укладений договір № б/н, згідно якого Банк надав відповідачу кредит у розмірі 5 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Своє зобов`язання по поверненню кредиту відповідач повністю не виконав та має заборгованість в розмірі 72 404 грн. 04 коп., яку Банк просить стягнути з відповідача, а також стягнути судові витрати. Заочним рішенням Чутівського районного суду Полтавської області від 31.07.2017 позов був задоволений. 04.01.2018 [PERSON] звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 05.04.2018 заочне рішення від 31.07.2017 скасовано. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 05.11.2018 провадження по справі зупинено на час хвороби відповідача. Ухвалою Чутівського районного суду Полтавської області від 03.01.2020 провадження по справі поновлено. Представник відповідача надав суду відзив на позов від 26.04.2018, в якому просив в задоволенні позову відмовити у зв`язку з тим, що позивачем не доведено факт існування боргових зобов`язань у відповідача, відповідач не був ознайомлений з Умовами та Правилами надання банківських послуг в ПриватБанку (далі - Умови та Правила) та витягом з Тарифів Банку (далі -Тарифи), чим були порушені її права як споживача, позивачем не надано доказів того, що відповідач знімав грошові кошти з кредитної картки та користувався ними, що робить неможливим встановити момент, з якого у відповідача виник обов`язок по поверненню кредитних коштів, позивач двічі нарахував проценти за користування кредитними коштами, що не передбачено умовами договору, одночасне стягнення пені та штрафу не передбачено законодавством України. У відповіді на відзив від 07.05.2018 позивач надав спростування доводам відповідача, викладених у відзиві на позов. 12.03.2020 представник позивача надав додаткові письмові пояснення, в яких додатково обґрунтував та уточнив суть заперечень проти позову, які викладені у відзиві на позов від 26.04.2018. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав і просив його задовольнити. Відповідач в судові засідання не з`явився, про час, дати та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Представник відповідача в судовому засіданні просив в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступне. За вимогами ст.ст. 12 та 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 08.07.2011 [PERSON] , яка після укладення 23.08.2014 шлюбу взяла прізвище [PERSON] , підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, відповідно до якої виявила бажання оформити на своє ім`я платіжну картку кредитку "Універсальна" та визначила бажаний кредитний ліміт за платіжною карткою кредитка "Універсальна" у розмірі 500 грн. Підписавши анкету-заяву відповідач уклав з Банком кредитний договір на вищезазначених умовах. В анкеті-заяві зазначено, що відповідач згоден з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами, а також Тарифами становить між ним та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що він ознайомився і згоден з Умовами та Правилами, а також Тарифами, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Умови та Правила розміщені на офіційному сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. Відповідач зобов`язувався виконувати вимоги Умов та Правил, а також регулярно ознайомлюватись з їх змінами на сайті ПриватБанку www.privatbank.ua. До кредитного договору Банк додав витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт "Універсальна": "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду" та "Універсальна GOLD" та витяг з Умов та Правил, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256. 31.07.2012 відповідач отримав від Банку кредитну картку [NUMBER] з кредитним лімітом 500 грн., строк дії якої становив 05/16, тобто картка діяла по травень 2016 р. Згідно з наданим Банком розрахунком, заборгованість відповідача за кредитним договором станом на 31.05.2017 становить 72 404 грн. 04 коп., яка складається з: 4 879 грн. 40 коп. заборгованості за кредитом, 60 001 грн. 02 коп. заборгованості за процентами за користування кредитом, 3 599 грн. 62 коп. заборгованості за пенею та комісією, 500 грн. штрафу (фіксована частина) та 3 424 грн. штрафу (процентна складова). Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У ст. 611 ЦК України зазначено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. У ч. 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник, який прострочив виконання зобов`язання відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Згідно ч. 1 ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. За змістом ст.ст. 626 та 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Стаття 629 ЦК України зазначає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст.1048 ЦК України). Частиною 2 ст. 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст. 1055 ЦК України). Згідно із ч. 1 ст. 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом ст. 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку Банком). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст. 633 та 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом ст. 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі ст. 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як підтверджується матеріалами справи, Банк виконав зобов`язання, надавши відповідачу кредит шляхом отримання останнім 31.07.2012 платіжної картки зі строком дії по травень 2016 р. Протягом дії кредитної картки відповідач користувався грошовими коштами кредиту. Станом на 01.06.2016 (наступний день після закінчення дії кредитної картки [NUMBER] ) відповідач мав заборгованість за кредитом у розмірі 4 879 грн. 40 коп., що підтверджується розрахунком заборгованості, який наданий суду Банком та відповідачем не був спростований. Позивач стверджував, що після закінчення у травні 2016 р. строку дії виданої відповідачу 31.07.2012 платіжної картки, відповідач отримав в Банку дві кредитні картки з одним і тим же № [NUMBER] зі строком їх дії по жовтень 2021, зазначивши, що датою відкриття даної картки є 20.10.2017 та 21.12.2017, але доказів того, коли саме відповідач отримав дані кредитні картки не надав. Враховуючи викладене, суд не приймає посилання Банку на те, що відповідач після закінчення у травні 2015 р. строку дії виданої відповідачу 31.07.2012 платіжної картки став користуватись карткою [NUMBER] . Таким чином, суд прийшов до висновку, що розмір заборгованості за кредитом становить 4 879 грн. 40 коп. Стосовно стягнення заборгованості за процентами за користування кредитом у розмірі 60 001 грн. 02 коп., заборгованості за пенею та комісією у розмірі 3 599 грн. 62 коп., а також штрафів у розмірі 3 924 грн. (500 грн. - фіксована частина, 3 424 грн. - процентна складова), суд зазначає наступне. За змістом ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1 та 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Підписана 08.07.2011 [PERSON] анкета-заява не містить в собі строку дії кредитного договору, розміру процентної ставки за користування кредитом та в ній відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру, а також умови щодо сплати комісії та її розміру. Банк, пред`являючи вимоги до відповідача про погашення кредиту, просив стягнути тіло кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), а також стягнути заборгованість за процентами за користування кредитними коштами, заборгованість за пенею та комісією, а також штрафи за несвоєчасну сплату кредиту. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості, посилався на витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів як невід`ємні частини укладеного з відповідачем кредитного договору. У витягах з Умов та Правил, а також з Тарифів визначено, зокрема: пільговий період користування коштами, базова процентна ставка в місяць, обов`язковий щомісячний платіж, пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, а також штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено строк дії договору, позовну давність щодо вимог банку та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів) і комісії, та саме у зазначеному в цих документах розмірах і порядках їх нарахування. Суд вважає, що роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (Банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч. 1 ст.634 ЦК України, за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим Банком в період - з часу виникнення спірних правовідносин (07.08.2011) до моменту звернення до суду із вказаним позовом (03.07.2017), тобто кредитор міг додати до позовної заяви витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, комісії, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані Банком витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачкою кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 принципу справедливості розгляду справи судом. Надані Банком Умови та Правила, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у ст. 8 Конституції України. Відповідно до ч. 4 ст. 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з ч. 1 ст. 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у ст. 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у п. 3 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У ч. 1, 3 ст.509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів"). Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про захист прав споживачів" споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У п. 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів", прийняті 09.04.1985 № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні від 11.07.2013 у справі № 1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи ч. 4 ст. 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та Правил, оскільки Умови та Правила це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи викладене, суд прийшов до висновку, що відсутні підстави вважати, що при укладенні кредитного договору з відповідачем Банк дотримався вимог ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо повідомлення споживача (відповідача) про умови кредитування та узгодження з ним саме тих умов, про які вважав узгодженими Банк, а тому витяги з Умов та Правил, а також з Тарифів, що містяться в матеріалах справи та які не визнаються відповідачем і не містять його підпису, не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.07.2011 шляхом підписання відповідачем анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді такі умови договору, як форму сплати процентів за користування кредитними коштами, комісію, а також відповідальність позичальника у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Відтак, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості по процентам за користування кредитом, комісії та неустойки (пені, штрафів) задоволенню не підлягають. Суд, визначивши, що розмір заборгованість за кредитом становить 4 879 грн. 40 коп., одночасно враховує інформацію, яка міститься у виконавчому листі, виданому Чутівським районним судом Полтавської області 21.09.2017 на виконання заочного рішення Чутівського районного суду Полтавської області від 31.07.2017, постанові державного виконавця про закінчення виконавчого провадження від 24.05.2018 р. та листі Чутівського районного відділу державної виконавчої служби Північно-східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) від 07.02.2020 № 2836, відповідно до якої з відповідача на користь Банку за вищезазначеним заочним рішенням суду вже стягнуто 829 грн. 15 коп. в рахунок погашення заборгованості за кредитом, і приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача повинно бути стягнуто 4 049 грн. 85 коп. заборгованості за кредитним договором від 08.07.2011. На користь позивача з відповідача повинні бути стягнуті судові витрати по сплаті судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а саме у розмірі 107 грн. 84 коп.

Outcome: partial