Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-17 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS], обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрований, але не проживає за вказаною адресою з 2013 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Позивач в судове засідання не з'явилась, надала заяву, відповідно до якої позов підтримала, просила його задовольнити, не заперечувала проти заочного розгляду справи. Відповідач на повторний виклик в судове засідання не з'явився, про час і місце розгляду справи належним чином повідомлений, причини неявки не повідомив. Своїм правом на подання відзиву не скористався. Будь-яких заяв, клопотань щодо розгляду справи від відповідача до суду не надходило. Ухвалою суду справу розглянуто у відсутність сторін в порядку заочного розгляду, оскільки у справі достатньо даних про права та взаємини сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS], що підтверджується свідоцтвом про право приватної власності на будівлю, виданого комітетом Кривоозерської селищної ради 05 травня 1988 року та зареєстрованого в Первомайському МБТІ, реєстраційна книга №14 стор.209 за реєстраційний номер 2035 від 05 травня 1988 року(а.с.5). Відповідно до положень ч.1 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Місце проживання [PERSON], 1987\~року народження зареєстроване в [ADDRESS] та фактично не проживає з 2013 року, зі слів власниці, що підтверджено даними довідки Кривоозерської сільської ради Миколаївської області №2053 від 04 вересня 2018 року(а.с.6). Положеннями ст.47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв'язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Відповідно до статті 72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК Української РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов'язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Відповідно до даних акту, складеного депутатом Кривоозерської сільської ради Кривоозерського району Миколаївської області 01 лютого 2019 року, відповідач не проживає в спірному житловому будинку з 2013 року(а.с.18). Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному житловому будинку з 2013 року, відсутні. Враховуючи, що відповідач [PERSON] відсутній за зареєстрованим місцем проживання більше одного року, в добровільному порядку відмовляється переоформити реєстрацію місця проживання, тому є підстави для визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням - будинком [ADDRESS]. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує положення ст.141 ЦПК України та вважає необхідним стягнути в відповідача на користь позивача судові витрати понесені на оплату судового збору за подання позову до суду.

Outcome: approved