Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-16 00:00:00

05 травня 2016 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Державного навчального закладу «Донецький центр професійно-технічної освіти державної служби зайнятості» (далі ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ») про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Зазначала, що працювала в ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» на посаді заступника директора з навчально-виробничої роботи. Наказом від 06.01.2015 року № 1 була призначена виконуючою обов'язки директора цього навчального закладу. Наказом № 4-к від 09.02.2016 року звільнена з посади за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. Посилаючись на те, що в день звільнення відповідач належну їй від установи суму 29 040,23 грн. в порушення ст. 116 КЗпП України не виплатив, що повний розрахунок з нею проведено 30 березня 2016 року і відповідно затримка складає 37 робочих днів, просила на підставі ст. 117 КЗпП України стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 09 лютого 2016 року по 30 березня 2016 року (а.с. 1 - 2). Під час судового розгляду справи позивач тричі уточнювала розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні та згідно заяви від 25 серпня 2016 року остаточно просила стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період 09.02.2016 року по 30.03.2016 року в сумі 21 076,31 грн., виходячи з середньоденної заробітної плати 569,63 грн., яка обчислена з виплат за останні два місяці перед звільненням (грудень 2015 року, січень 2016 року) (а.с. 19 - 20, а.с. 22, а.с. 76 - 77). Рішенням Краматорського міського суду Донецької області від 25 серпня 2016 року позовні вимоги [PERSON] задоволено; стягнуто з ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 21 076,31 грн. та на користь держави судовий збір в сумі 551,20 грн. (а.с. 82). В апеляційній скарзі відповідач - ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ», посилаючись на неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; невірну оцінку доказів, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, та порушення норм процесуального права, просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог [PERSON] (а.с. 84 - 90). Представники відповідача - директор ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» Амельченко Р.Є. та провідний юрисконсульт Сергієнко І.О., яка діє на підставі довіреності юридичної особи від 03.10.2016 року № 04-09/246 (а.с. 134), в судовому засіданні апеляційного суду доводи апеляційної скарги підтримали, просили її задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не з'явилася, в судове засідання з'явився її представник - адвокат Клечановська Ю.І., яка діє на підставі договору про надання юридичних послуг від 22.04.2016 року (а.с. 14 - 15), проти доводів апеляційної скарги заперечувала, просила її відхилити, а рішення суду залишити без змін.. Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга відповідача підлягає задоволенню частково, а рішення суду зміні з наступних підстав: Суд першої інстанції встановив, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем у трудових правовідносинах. Згідно наказу № 67-к від 04 лютого 2011 року вона з 07 лютого 2011 року була прийнята на посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ». Наказом Донецького обласного центру зайнятості від 06 січня 2015 року № 1 на [PERSON] було покладено виконання обов'язків директора ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» (а.с. 6). Наказом ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» від 09 лютого 2016 року № 4-к [PERSON] з 09 лютого 2016 року звільнена з посади заступника директора з навчально-виробничої роботи за власним бажанням відповідно до ст. 38 КЗпП України (а.с. 8). Зазначені обставини сторонами не оспорюються. Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що у зв'язку із звільненням 09 лютого 2016 року розрахунок з позивачем проведено 30 березня 2016 року, тобто з затримкою на 37 робочих днів, що є підставою для відповідальності відповідача за ст. 117 КЗпП України. Виходячи з середньоденної заробітної плати позивача 569,63 грн., середній заробіток за 37 робочих днів затримки складає 21 076,31 грн. Відсутність у роботодавця коштів не виключає його відповідальності. Суд першої інстанції правильно встановив, що правовідносини, які виникли між сторонами, регулюються статтями 116, 117 КЗпП України. Відповідно до частини 1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Згідно із частиною 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. За змістом статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов'язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. При невиконанні такого обов'язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до пункту 20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідач не заперечує, що в день звільнення розрахунок з позивачем проведений не був, що повний розрахунок був проведений лише 28 березня 2016 року. На підтвердження перерахування останніх коштів у сумі 14 860,20 грн. відповідачем суду надано платіжне доручення № 62 від 25.03.2016 року про перерахування ПАТ «КБ «Приватбанк» коштів на виплату відпускних за березень 2016 року згідно списку, на якому є відмітка Управління Державної казначейської служби у м. Красноармійськ про його оплату відповідачем 28.03.2016 року (а.с. 139). До цього платіжного доручення додана відомість № 3 від 25.03.2016 року про нарахування [PERSON] 14 860,20 грн. (а.с. 140). 30 березня 2016 року зазначена сума 14 860,20 грн. була зарахована ПАТ «КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок [PERSON], що підтверджується випискою по її картковому рахунку [NUMBER] (а.с. 9 - 11). До цього позивачу на картковий рахунок 29 лютого 2016 року була зарахована сума 7 310,58 грн.; 10 березня 2016 року - 4 451,58 грн., 18 березня 2016 року - 2 417,86 грн., що підтверджується як випискою по картковому рахунку позивача № [NUMBER] (а.с. 9 - 11), так і довідкою відповідача № 04.06/261 від 13.10.2016 року (а.с. 136). Апеляційний суд вважає, що повний розрахунок з [PERSON] проведено 30 березня 2016 року, оскільки належні їй від відповідача суми були зараховані ПАТ «КБ «ПриватБанк» на картковий рахунок [PERSON] 30 березня 2016 року. Доводи відповідача про те, що розрахунок з позивачем проведено 28 березня 2016 року, є необґрунтованими. За платіжним дорученням відповідача № 62 від 25.03.2016 року коштів на виплату відпускних за березень 2016 року згідно списку були перераховані 28 березня 2016 року не позивачу, а ПАТ «КБ «Приватбанк» (а.с. 139), на картковий рахунок позивача вони були зараховані банком 30 березня 2016 року, тобто фактично позивач їх отримала 30 березня 2016 року. На пропозицію апеляційного суду надати копію договору між ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» та ПАТ «КБ «ПриватБанк» щодо зарплатного проекту для з'ясування обумовлених сторонами строків виконання доручення ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» щодо зарахування банком заробітної плати на карткові рахунки працівників, такий відповідачем суду не надано і є недоведеним, що банк після отримання 28 березня 2016 року грошових коштів мав здійснити їх зарахування на карткові рахунки працівників в той же день. Оскільки в день звільнення відповідач не виплатив позивачу всі належні їй суми, повний розрахунок проведено лише 30 березня 2016 року, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про наявність підстав для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що затримка розрахунку сталася з вини відповідача, оскільки відсутність коштів у роботодавця, на що посилався представник відповідача, не виключає його відповідальності. Зазначений висновок суду відповідає правовим позиціям Верховного Суду України, які викладені в постановах від 03.07.2013 року у справі № 6-64цс13, від 25.05.2016 року у справі № 6-948цс16, згідно яких аналіз норм статей 116, 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Доводи апеляційної скарги про те, що розрахунок з позивачем не було своєчасно проведено з її вини, що перед звільненням позивач виконувала обов'язки директора навчального закладу та була розпорядником коштів навчального закладу, що навмисно створила ситуацію, за якої було неможливо виконати вимоги ст. 116 КЗпП України, оскільки 08 лютого 2016 року звільнила з посади головного бухгалтера, а 09 лютого 2016 року видала наказ про своє звільнення з посади заступника директора навчального закладу, документи фінансово-господарської діяльності нікому не передала, не сформувала потребу в коштах та не направила її фінансовому підрозділу Донецького обласного центру зайнятості для виконання подальшої процедури отримання необхідної для здійснення розрахунку суми, не спростовують висновків суду. Посилаючись на те, що [PERSON] видала наказ про своє звільнення в порушення вимог ст. 38 КЗпП України, не попередивши Донецький обласний центр зайнятості про своє звільнення за 2 тижні, відповідач не враховує, що виданий позивачем під час виконання нею обов'язків директора навчального закладу наказ № 4-к від 09.02.2016 року про її звільнення з посади заступника директора відповідач фактично визнав. На підставі службової записки [PERSON] від 09.02.2016 року на ім'я директора Донецького обласного центру зайнятості (а.с. 7) останній видав наказ № 31 від 10.02.2016 року, яким увільнив [PERSON] від виконання обов'язків директора ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» у зв'язку із звільненням її з посади заступника директора з навчально-виробничої роботи з 09 лютого 2016 року та поклав виконання обов'язків директора ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» на завідувача господарства цього навчального закладу [PERSON] з правом підпису фінансових документів (а.с. 114). Право на отримання належних їй у зв'язку із звільненням сум позивач отримала лише після видання наказу про її звільнення. Після підписання наказу про звільнення позивач вже не мала повноважень щодо вирішення питань фінансування навчального закладу, зокрема, з метою виплати належних їй у зв'язку із звільненням сум, таке право з 10.02.2016 року набув [PERSON], на якого було покладено виконання повноважень директора навчального закладу. Згідно табелю обліку робочого часу за лютий 2016 року на день звільнення позивача в штаті навчального закладу був бухгалтер [PERSON], на яку наказом № 4-к від 09.02.2016 року і був покладений обов'язок здійснити нарахування [PERSON] заробітної плати за відпрацьовані дні та компенсації за невикористані дні відпустки (а.с. 8, а.с. 141 - 145). Як вбачається з матеріалів справи, під час хвороби [PERSON] заявку на потребу в коштах на лютий 2016 року підписувала 29.01.2016 року в.о. директора [PERSON] (а.с. 61). Зазначене спростовує доводи відповідача про те, що після звільнення позивача у закладі не було кому підписати заявку на потребу у коштах. Згідно виписки по рахунках від 24.02.2016 року на рахунок ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» з Донецького обласного центру зайнятості надійшли кошти на поточне фінансування в сумі 46 000 грн. (а.с. 51). Проте розрахунок з [PERSON] в лютому 2016 року було здійснено лише частково. Згідно листа відповідача № 04-06/261 від 13.10.2016 року 29 лютого 2016 року позивачу було сплачено лише 7 310,58 грн., а решта суми була виплачена лише в березні 2016 року, що спростовує доводи апеляційної скарги про те, що затримка розрахунку сталася з вини позивача, яка створила ситуацію, яка унеможливлювала розрахунок з нею у день звільнення. Доводи відповідача про те, що суд не взяв до уваги порядок фінансування ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» Фондом загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття, не спростовують висновків суду. Відповідно до пункту 1.6 Положення про професійно-технічний навчальний заклад державної служби зайнятості, затвердженого наказом Міністерства праці України від 02.08.1996 року № 64, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 13 серпня 1996 року за №440/1465, навчальний заклад є юридичною особою, має самостійний баланс, рахунки в органах Державної казначейської служби України, установах банків, штамп, печатку із своїм найменуванням і діє на підставі статуту. Відповідно до пункту 7.5 зазначеного Положення джерелами фінансування навчального закладу є: 1) кошти Фонду загальнообов'язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття на організацію та проведення професійної підготовки або перепідготовки, підвищення кваліфікації безробітних; 2) кошти, одержані за підготовку, перепідготовку та підвищення кваліфікації працівників інших підприємств, установ, організацій та фізичних осіб відповідно до укладених договорів; 3) доходи від реалізації продукції, виготовленої у навчальних майстернях в період навчання; 4) добровільні грошові внески, одержані від підприємств, установ, організацій, окремих громадян, іноземних юридичних і фізичних осіб; 5) інші кошти від надання платних послуг. Як обґрунтовано зазначає відповідач в апеляційній скарзі та це підтверджується виписками по рахунку, станом на день звільнення позивача на рахунку ДНЗ «Донецький центр ПТО ДСЗ» знаходилося лише 417,55 грн. (а.с. 51, а.с. 52 - 53), що було недостатнім для розрахунку з позивачем. Тобто затримка розрахунку була пов'язана з неналежним фінансуванням навчального закладу, що не виключає вини відповідача в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Реалізація особою права, що пов'язане з отриманням бюджетних коштів, яке базується на спеціальних та чинних на час виникнення спірних правовідносин нормативно-правових актах національного законодавства, не може бути поставлена у залежність від бюджетних асигнувань. Так, у рішенні від 8 листопада 2005 року у справі «Кечко проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що Суд не приймає аргумент Уряду щодо бюджетних асигнувань, оскільки органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов'язань (див., mutatis mutandis, рішення у справі "Бурдов проти Росії", №59498/00, пар. 35, ECHR 2002-ІІІ) (пункт 26). Посилання відповідача на норму ст. 617 ЦК України, згідно якої особа, яка порушила зобов'язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов'язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили, є безпідставним. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідачем в апеляційній скарзі не наведено обставин непереборної сили та не надано доказів дії непереборної сили. В судовому засіданні апеляційного суду представник відповідача обставин непереборної сили також не навів, пояснив, що у зв'язку з проведенням у місті Донецьку антитерористичної операції навчальний заклад у грудні 2014 року перемістився до міста Краматорськ, на територію, яка контролюється органами державної влади, за отриманням сертифіката про дію форс-мажорних обставин в період з лютого по березень 2016 року відповідач відповідно до ст. 14 1 Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні» до торгово-промислової палати України та уповноважених нею регіональних торгово-промислових палат не звертався через відсутність таких обставин. Враховуючи вищезазначене, відповідачем не надано суду належних та допустимих доказів відсутності його вини у затримці розрахунку при звільненні позивача. Оскільки відповідач повністю розрахувався з позивачем лише 30 березня 2016 року, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2016 року по 30 березня 2016 року (день фактичного розрахунку). Задовольняючи позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за період з 09 лютого 2016 року, суд першої інстанції не врахував, що 09 лютого 2016 року у позивача був робочий день, що підтверджується табелем обліку використання робочого часу за лютий 2016 року (а.с. 141 - 145), за цей день їй нарахована заробітна плата, а тому затримка розрахунку почалася з 10 лютого 2016 року і мала місце по 30 березня 2016 року. Апеляційним судом встановлено, що позивач працювала у відповідача за 40-годинним робочим тижнем. Згідно Листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року № 10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" кількість робочих днів при 40-годинному робочому тижні в лютому 2016 року складала - 21, в березні 2016 року - 22 робочих дні. Згідно табелю обліку використання робочого часу за лютий 2016 року затримка розрахунку за період з 10 лютого 2016 року по 29 лютого 2016 року складає 14 робочих днів. Виходячи з листа Міністерства соціальної політики України від 20.07.2015 року №10846/0/14-15/13 "Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2016 рік" та виробничого календаря на березень 2016 року затримка розрахунку з 01 березня 2016 року по 30 березня 2016 року склала 21 робочий день (31 березня також був робочим днем). Тобто, всього затримка розрахунку за період з 10 лютого 2015 року по 30 березня 2016 року склала 35 робочих днів. Доводи апеляційної скарги відповідача про те, що суд першої інстанції не перевірив розрахунку кількості робочих днів затримки, застосованих позивачем при розрахунку позовних вимог, є обґрунтованими. Перевіряючи доводи відповідача щодо неправильного розрахунку середньоденного заробітку позивача, апеляційний суд вважає, що вони також є обґрунтованими. Згідно п. 2 розділу II «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995р. № 100 (далі Порядок), обчислення середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні провадиться виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Тобто, по цій справі середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні слід обчислювати виходячи з виплат за грудень 2015 року та січень 2016 року, що передували звільненню, з чого і виходив суд першої інстанції. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Відповідно до п. 8 розділу IV Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно пункту 3 розділу III Порядку при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо. Суд першої інстанції зазначене не врахував та дійшов помилкового висновку про те, що середньоденна заробітна плата позивача складає 569,63 грн. Згідно довідки відповідача від 17.08.2016 року № 05-24/8 (а.с. 71-74) та розрахункового листка за грудень 2015 року (а.с. 147) в грудні 2015 року позивачу нараховано: оклад - 2 001,91 грн., надбавка за престижність - 400,38 грн., надбавка за вислугу років - 400,38 грн., надбавка за інтенсивність праці (50%) - 1 000,96 грн., премія минулого місяця - 4 654,00 грн., матеріальна допомога - 2 558,00 грн. та здійснено перерахунок середньої заробітної плати за дні відрядження - 2 083,55 грн., всього 13 099,18 грн. Тобто для розрахунку середнього заробітку згідно пункту 3 Порядку враховуються: оклад - 2 001,91 грн., надбавка за престижність - 400,38 грн., надбавка за вислугу років - 400,38 грн., надбавка за інтенсивність праці (50%) - 1 000,96 грн., всього 3 803,63 грн. та премія минулого місяця, тобто листопада 2015 року. Згідно п. 3 Порядку премії включаються в заробіток того місяця, на який вони припадають згідно з розрахунковою відомістю на заробітну плату. У разі коли число робочих днів у розрахунковому періоді відпрацьовано не повністю, премії, винагороди та інші заохочувальні виплати під час обчислення середньої заробітної плати за останні два календарні місяці враховуються пропорційно часу, відпрацьованому в розрахунковому періоді. Зазначене судом першої інстанції не враховано. Згідно розрахункового листка за грудень 2015 року (а.с. 147) в грудні 2015 року позивач фактично відпрацювала 18 робочих днів при нормі робочого часу - 23 робочі дні. Тобто, при обчисленні середнього заробітку премію, яка виплачена позивачу в грудні 2015 року, слід брати пропорційно кількості відпрацьованих нею днів, що складає 3 642,26 грн. (4 654,00 : 23 (норма робочих днів у грудні 2015 року) х 18 (фактично відпрацьована кількість робочих днів у грудні 2015 року). Таким чином, заробітна плата за грудень 2015 року, яка має враховуватися для обчислення середнього заробітку, складає - 7 445,89 грн. (3 803,63 + 3 642,26). Згідно довідки відповідача від 17.08.2016 року № 05-24/8 (а.с. 71 - 74) та розрахункового листка за січень 2016 року (а.с. 147) в січні 2016 року позивачу нараховано: оклад - 1 615,58 грн., надбавка за престижність - 323,12 грн., надбавка за вислугу років - 323,12 грн., надбавка за інтенсивність праці (50%) - 807,79 грн., премія минулого місяця - 2558,00 грн., всього 5 627,61 грн., а також лікарняний за період з 21.01 по 31.01 - 3 003,55 грн., тобто для розрахунку середнього заробітку згідно пункту 3 Порядку враховуються: оклад - 1 615,58 грн., надбавка за престижність - 323,12 грн., надбавка за вислугу років - 323,12 грн., надбавка за інтенсивність праці (50%) - 807,79 грн., всього 3 069,61 грн. та премія минулого місяця (грудень 2015 року). Згідно розрахункового листка за січень 2016 року (а.с. 147) в січні 2016 року позивач фактично відпрацювала 12 робочих днів при нормі робочого часу - 19 робочих днів. Згідно п. 3 Порядку при обчисленні середнього заробітку премію, яка виплачена позивачу в січні 2016 року, слід брати пропорційно кількості відпрацьованих нею днів, що складає 1 615,58 грн. (2 558,00 : 19 (норма робочих днів у січні 2016 року) х 12 (фактично відпрацьована кількість днів у січні 2016 року), тобто всього заробітна плата за січень 2016 року, яка має враховуватися для обчислення середнього заробітку складає - 4 685,19 грн. (3069,61 + 1 615,58). Як вбачається з розрахунку позивача (а.с. 76), при обчисленні середньої заробітної плати ним була врахована оплата в січні 2016 року лікарняних - 3 003,55 грн., тобто допомога у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю, яка відповідно до абзацу другого п. 4 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати не враховується, що судом першої інстанції також не враховано. Виходячи з зазначеного, середньоденний заробіток позивача складає 404,37 грн. (7 445,89+ 4 685,19) : (18 + 12). Доводи апеляційної скарги відповідача про неправильне обчислення судом першої інстанції середньоденної заробітної плати є обгрунтованими. Різниця у розрахунку середньоденної заробітної плати, визначеної апеляційним судом (404,37 грн.) та відповідачем (400,82 грн.), пов'язана з тим, що відповідачем при визначенні середньоденного заробітку була взята середня премія за два місяці пропорційно часу, відпрацьованому за два місяці, що не передбачено Порядком. Виходячи з 35 робочих днів затримки розрахунку при звільненні та середньоденної заробітної плати позивача 404,37 грн., середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2016 року по 30 березня 2016 року складає 14 152,95 грн. (404,37 х 35). Враховуючи зазначене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні судом першої інстанції обчислено з порушенням норм матеріального права. Відповідно до п. 4 частини 1 ст. 309 ЦПК України порушення норм матеріального права є підставою для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення. Таким чином, рішення суду першої інстанції підлягає зміні, а саме, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 10 лютого 2016 року по 30 березня 2016 року в розмірі 14 152,95 грн. Відповідно до частини 5 ст. 88 ЦПК України якщо суд апеляційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. При зверненні до суду позивач судовий збір не сплачувала. Від його сплати вона звільнена на підставі п. 1 статті 5 Закону України від 8.07.2011 року № 3674-VI «Про судовий збір» (в редакції Закону № 484-VIII від 22.05.2015 року). Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до ст. 2, п/п 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» у разі подання позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір в розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Згідно ст. 8 Закону України від 25.12.2015 р. № 928-VIII «Про Державний бюджет України на 2016 рік» мінімальна заробітна плата станом на 01 січня 2016 року складала 1378 грн. Оскільки апеляційний суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у сумі 14152,95 грн., з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 551,20 грн. (14 152,95 грн. х 1%, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати, що складає 551,20 грн.).

Outcome: partial