Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-10 00:00:00

Позивач ПАТ "Укрсоцбанк " звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, мотивуючи свої вимоги тим, що 23.10.2007 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір кредиту, відповідно до умов якого третя особа отримав у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 98000, 00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13, 50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23.10.2017 року. 29.07.2009 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладено Додаткову угоду до Договору кредиту, відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 105340, 21 доларів США, починаючи з 23.11.2008 року зі сплатою 15 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22.10.2022 року, також був змінений графік погашення основного боргу. 23.10.2007 року в якості забезпечення виконання зобов"язань за договорами кредиту від 23.10.2007 року між Банком та відповідачем був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В., відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру [ADDRESS]. Банк свої зобов'язання за Договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 248431, 32 доларів США. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з [PERSON] на користь Банку заборгованість за Договору кредиту від 23.10.2007 року у розмірі 248431, 32 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5713246, 87 грн., шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме двокімнатну квартиру № 94, загальною площею 55, 90 кв.м., житловою площею 29, 70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], шляхом продажу предмету іпотеки Банком від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі Договору купівлі-продажу в порядку, встановленому ст.. 38 Закону України "Про іпотеку", з отриманням витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, з реєстрацією правочину купівлі-продажу предмету іпотеки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, з проведенням дій щодо коригування технічної документації відповідно до поточного стану нерухомості, її перепланування та перебудови, з проведенням дій щодо оформлення та з отриманням дублікатів правовстановлюючих документів на нерухомість у відповідних установах, підприємствах або організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, з можливістю здійснення Банком всіх передбачених нормативно-правовими актами держави дій, необхідних для продажу іпотеки, ціну встановити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб"єктом оціночної діяльності/незалежним експертом, а також стягнути з відповідачки судові витрати по справі. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник відповідачки та третьої особи [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала, подала заяву про застосування до позовних вимог строку позовної давності. Також представник пояснила, що відповідачка є майновим поручителем, а тому заборгованість з неї не може бути стягнута. Крім того, зазначила, що Банком пропущений строк звернення до суду з такими вимогами, оскільки останній платіж був здійснений третьою особою ще 04.10.2010 року, а звернувся Банк до суду з даним позовом лише у квітні 2016 року. Представником також було зазначено і про те, що 15.05.2010 року приватним нотаріусом було вчинено виконавчий напис про звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру [ADDRESS], але виконання на даний час не відбувається через мораторій на звернення стягнення на житло. Крім того, звернула увагу і на те, що відсутня оцінка предмету іпотеки. На підставі викладеного представник відповідачки просила у задоволенні позовних вимог відмовити повністю. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідачки та третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк " задоволенню не підлягають з наступних підстав. Судом встановлено, що 23.10.2007 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] був укладений Договір кредиту, відповідно до умов якого третя особа отримав у тимчасове користування грошові кошти в межах максимального ліміту 98000, 00 доларів США зі сплатою відсотків у розмірі 13, 50 % річних та кінцевим терміном погашення заборгованості не пізніше 23.10.2017 року. 29.07.2009 року між ПАТ "Укрсоцбанк" та [PERSON] укладено Додаткову угоду до Договору кредиту, відповідно до якого кредитор надає позичальнику грошові кошти на умовах забезпеченості, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання в сумі 105340, 21 доларів США, починаючи з 23.11.2008 року зі сплатою 15 % річних та з кінцевим терміном погашення суми основної заборгованості до 22.10.2022 року, також був змінений графік погашення основного боргу. 23.10.2007 року в якості забезпечення виконання зобов"язань за договорами кредиту від 23.10.2007 року між Банком та відповідачем був укладений Іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Мироник О.В., відповідно до якого в іпотеку Банку передано квартиру [ADDRESS]. Банк свої зобов'язання за Договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим виникла заборгованість у розмірі 248431, 32 доларів США. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти) у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 2 статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому. Як вбачається з наданого представником позивача розрахунку заборгованості, станом на 24.12.2015 року заборгованість позичальника за Договором від 23.10.2007 року становить 248431, 32 доларів США, що в еквіваленті за курсом НБУ становить 5713246, 87 грн. Банк свої зобов'язання за Договором кредиту виконав у повному обсязі, надавши позичальнику кредит у розмірі та строки, передбачені кредитним договором, а позичальник умови укладеного кредитного договору належним чином не виконує, у зв'язку з чим і виникла заборгованість. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником основного зобов'язання, Іпотекодержатель має право задовольнити свої забезпечені іпотекою вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 36 вказаного Закону передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя, яким також вважається відповідне застереження в іпотечному договорі, визначає можливий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до цього Закону. Визначений договором спосіб задоволення вимог іпотекодержателя не перешкоджає іпотекодержателю застосувати інші встановлені цим Законом способи звернення стягнення на предмет іпотеки. Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов"язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону. Згідно із ст. 37 вказаного Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб"єктом оціночної діяльності. Відповідно до ст. 35 вказаного Закону у разі порушення основного зобов"язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Статтею 39 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Згідно із частиною шостою статті 38 Закону України "Про іпотеку" ціна продажу предмета іпотеки встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Пунктом 4.5 Договору іпотеки передбачено, що іпотекодержатель за своїм вибором звертає стягнення на предмет іпотеки в один із наступних способів: 4.5.1 на підставі рішення суду, або 4.5.2 на підставі виконавчого напису нотаріуса, або 4.5.3 шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов"язань в порядку, встановленому статтею 37 Закону України "Про іпотеку", або 4.5.4 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі - покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку", або 4.5.5 шляхом організації іпотекодержателем продажу предмета іпотеки через укладення договору купівлі-продажу предмета іпотеки між іпотекодавцем та відповідним покупцем в порядку, встановленому ст.. 6 Закону України "Про іпотечне кредитування, операції з консолідованим іпотечним боргом та іпотечні сертифікати". Відповідно до п. 4.6 Договору іпотеки у разі звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, реалізація предмета іпотеки здійснюється у спосіб, зазначений у відповідному рішенні суду, а саме: 4.6.1 шляхом продажу предмета іпотеки іпотекодержателем від свого імені будь-якій особі-покупцеві на підставі договору купівлі-продажу в порядку, встановленому статтею 38 Закону України "Про іпотеку", 4.6.2 або шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження. Як визначено статтями 39, 43 Закону України "Про іпотеку", виходячи зі змісту поняття "ціна" як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо у розумінні норми статті 39 цього Закону, встановлення початкової ціни предмета іпотеки означає встановлення її в рішенні суду в грошовому вираженні, визначеної за процедурою, передбаченою частиною шостою статті 38 цього Закону. Але під час розгляду справи представником позивача не було надано суду Звіт про оцінку предмету іпотеки, що позбавляє суд можливості визначити початку ціну предмета іпотеки у судовому рішенні. Будь-яких клопотань про призначення судової експертизи для визначення такої ціни представником позивача також заявлено не було. Крім того, прохальна частина позовних вимог містить вимогу про стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON], яка є майновим поручителем. Але відповідно до вимог діючого законодавства та укладених між сторонами договорів майновий поручитель відповідає за зобов"язаннями позичальника з вартості предмета іпотеки. А тому суд вважає дані вимоги безпідставними та необґрунтованими. Крім того, під час судового розгляду справи встановлено, що 15.05.2010 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ковальчуком С.П. був вчинений виконавчий напис, яким запропоновано звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON] Вказаний виконавчий напис був пред"явлений до виконання до Відділу ДВС Деснянського районного управління юстиції у м. Києві, але постановою державного виконавця повернутий Банку у зв"язку із дією мораторію на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті. Зважаючи на викладене вище, вимоги діючого законодавства, суд вважає, що законних підстав для задоволення позовних вимог про стягнення боргу та звернення стягнення на предмет іпотеки немає, оскільки дані вимоги є безпідставними та необґрунтованими з підстав, зазначених вище. Що стосується заяви представника відповідача про застосування до даних позовних вимог строку позовної давності, то слід зазначити, що суд відмовляє у задоволенні позовних вимог по суті, а тому необхідності у застосуванні строків позовної давності немає. Відповідно до положень ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно з вимогами ст. 57-60 ЦПК України засобами доказування у цивільній справі є пояснення сторін і третіх осіб, показання свідків, письмові докази, речові докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися ніякими іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З наведених вище обґрунтувань вбачається, що позивачем не було надано жодних належних та допустимих доказів у розумінні ст. 58-59 ЦПК України на підтвердження своїх позовних вимог. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач за основним позовом та третя особа, як на підставу для задоволення позовів, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги ПАТ "Укрсоцбанк" задоволенню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed