Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-04 00:00:00

Позивач 5 березня 2020 року звернувся з позовом до відповідачів про витребування майна з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності на гараж, уточнивши в подальшому позовні вимоги, в якому просить витребувати з незаконного володіння [PERSON] гараж загальною площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати його Львівській міській раді, припинивши право власності [PERSON] гараж, та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на вказаний гараж. Свої вимоги обґрунтовує тим, на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007 по справі №2-4085/07 за [PERSON] 20.08.2007 було зареєстровано право власності на гараж загальною площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 14.06.2007 скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007 за нововиявленим обставинами. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 06.10.2010 у справі №2-3069/10 відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до Львівської міської ради, Львівського міського управління земельних ресурсів про визнання права власності на гараж по [ADDRESS] . Вказаними судовими рішеннями встановлено, що гараж належить територіальній громаді м.Львова. Отже, рішенням суду скасована підстава для реєстрації за [PERSON] права власності на гараж по [ADDRESS] . 17.03.2014 на підставі договорів купівлі-продажу право власності на Ѕ та Ѕ гаражу по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 25.04.2019 до Львівської міської ради надійшло звернення [PERSON] щодо незаконного перебування у власності третіх осіб окремо стоячого гаражу по [ADDRESS] , який належить територіальній громаді м.Львова. За результатом розгляду заяви було з`ясовано, що 28.03.2016 [PERSON] звернулася із заявою до голови узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради про погодження меж між земельними ділянками по [ADDRESS] та [ADDRESS] , оскільки згідно ухвали Львівської міської ради від 19.03.2015 №4469 гр. [PERSON] надано дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0059 га на [ADDRESS] у власність для обслуговування гаража за рахунок земель житлової та громадської забудови. Згідно витягу з протоколу узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів від 15.04.2016, за результатом розгляду звернення [PERSON] узгоджувальна комісія рекомендувала юридичному департаменту управління звернутися до суду щодо скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно - гараж по [ADDRESS] . Таким чином, вказаний гараж вибув із володіння місцевих рад поза їх волею, що є підставою, відповідно до ст.388 ЦК України, для витребування гаражу з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Львова в особі Львівської місцевої ради та відповідно скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на цей спірний гараж. За наведених обставин просить позов задовольнити. В судовому засіданні представник позивача позов підтримала, надала пояснення аналогічні наведеним у позовній заяві та додатково зазначила, що спірний гараж перебуває у власності територіальної громади м.Львова. Львівська міська рада дізналася про те, що цей гараж вибув з її володіння лише 20.04.2016 і у 2019 році звернулася у суд з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, однак ухвалою суду позов було залишено без розгляду, у зв`язку з повторною неявкою в судове засідання представника позивача. Окрім цього, рішення Шевченківського районного суд м.Львова від 05.12.2016 за позовом [PERSON] про визнання незаконним та скасування протоколу та зобов`язання до вчинення дій набрало законної сили 01.03.2017 року і саме з цієї дати вважає слід рахувати строк позовної давності. Зазначила, що позивачем не пропущено строку звернення до суду з даним позовом. Однак, враховуючи, що відповідачка подала заяву про застосування наслідків спливу позовної давності, просить поновити строк звернення до суду з даним позовом. Просить позов задовольнити. Відповідачка позову не визнала та зазначила, що 17.03.2014 вона придбала вказаний гараж у [PERSON] та [PERSON] і 24.07.2014 звернулася у Львівську міську раду із заявою про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по [ADDRESS] для обслуговування гаражу і такий дозвіл був наданий ухвалою Львівської міської ради від 19.03.2015. Між тим, титульним власником гаражу по [ADDRESS] не є територіальна громада м.Львова, а тому вважає відсутні правові підстави для витребування з її володіння спірного гаражу. Окрім цього, Львівська міська рада дізналася про те, що спірний гараж належить їй на праві приватної власності ще у липні 2014 року, а з даним позовом звернулися у суд лише у 2020 році, тобто з пропуском строку позовної давності, а тому просить застосувати наслідки спливу позовної давності і з цієї підстави відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради в судове засідання не з`явився, однак подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, що суд вважає за можливе. Представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської подав до суду відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги до Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради не визнав, зазначивши, що Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради не є належним відповідачем у даній справі. Третя особа [PERSON] позов підтримав, зазначивши, що відповідачка, достовірно знаючи, що спірний гараж належить Львівській міській раді, а не [PERSON] придбала його. Вважає вимоги Львівської міської ради про витребування спірного гаражу з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади м.Львова підставними, оскільки гараж вибув з володіння територіальної громади м.Львова поза волею власника. Просить позов задовольнити. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, оглянувши матеріали цивільних справ №2-3069/10, №462/3738/19, суд дійшов до висновку, що позов до задоволення не підлягає за наступних підстав. Львівська міська рада 5 березня 2020 року звернулася з позовом до [PERSON] та Управління державної реєстрації юридичного департаменту Львівської міської ради, в якому просить на підставі ст. 387, 1213 ЦК України витребувати з незаконного володіння [PERSON] гараж загальною площею 19,7 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та передати його Львівській міській раді, припинивши право власності [PERSON] на зазначений гараж та скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на такий. Згідно ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до статті 328 Цивільного кодексу України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону, або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Частиною третьою статті 388 ЦК України встановлено, що якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У спорах про витребування майна суд має встановити обставини незаконного вибуття майна власника на підставі наданих сторонами належних, допустимих і достатніх доказів. Згідно ч.5 ст.82 ЦПК України, обставини встановлені рішення суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з матеріалів цивільної справи № 2- 3069/10, [PERSON] 11.05.2007 звернувся у Шевченківський районний суд м.Львова з позовом до Львівського міського управління ресурсів, третя особа ЛОКП „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання права власності на гараж розміром 3,7 кв.м. на 6,5 кв.м. по [ADDRESS] . Рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007 визнано за [PERSON] право власності на гараж розміром 3,7 кв.м. на 6,5 кв.м. по [ADDRESS] . На підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007 [PERSON] 20.08.2007 зареєстрував право власності на вказаний гараж за собою. Згідно договору купівлі-продажу гаража від 11.09.2007 [PERSON] відчужив вказаний гараж [PERSON] та 24.09.2007 останній зареєстрував право власності на гараж за собою. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 01.06.2010 скасовано рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007 за позовом [PERSON] до Львівського міського управління ресурсів, третя особа ЛОКП „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання права власності на гараж. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 01.06.2010 справу скеровано для розгляду за підсудністю до Залізничного районного суду м.Львова. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 6 жовтня 2010 року, яке залишено без змін ухвалою апеляційного суду Львівської області від 3 лютого 2011, відмовлено в задоволенні позову [PERSON] до Львівського міського управління земельних ресурсів та Львівської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП „Граніт" та ЛОКП „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання права власності на гараж розміром 3,7 кв.м. на 6,5 кв.м. по [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду встановлено, що гараж по [ADDRESS] побудований приблизно в 1937 році і з того часу реконструкція такого не проводилася, згідно первинної інвентаризації гараж під літерою „Б" по [ADDRESS] в БТІ рахується з 1954 року та що станом з 1993 року по 13.02.2008р. інвентаризація по даному будинковолодінню не проводилася, та що гараж не узаконювався, [PERSON] гараж не будував і дозвіл на будівництво такого у встановленому законом порядку йому не видавався. Також з матеріалів цивільної справи № 2- 3069/10 вбачається, що під час судового розгляду справи за позовом [PERSON] до Львівського міського управління земельних ресурсів та Львівської міської ради, треті особи: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, ЛКП „Граніт" та ЛОКП „Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки" про визнання права власності на гараж представнику Львівської міської ради Бекесевичу Ю.В. стало відомо про те, що право власності на гараж по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] 24.09.2007 на підставі договору купівлі-продажу від 11.09.2007, посвідченого приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Стефанюк О.І. Таким чином, судом встановлено, що гараж по [ADDRESS] площею 19,7 кв.м, який належить територіальній громаді м.Львова, вибув з володіння територіальної громади м.Львова на підставі рішення Шевченківського районного суду м.Львова від 08.06.2007, яким було визнано за [PERSON] право власності на гараж, яке в подальшому скасоване ухвалою Шевченківського районного суду м.Львова від 01.06.2010, а відтак спірний гараж вважається таким, що вибув з володіння територіальної громади м.Львова поза її волею. З пояснень відповідачки [PERSON] та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 03.03.2020, державним реєстратором прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Пшеничка У.В. 17.03.2014 зареєстровано право власності [PERSON] на: 1/2 частину гаража загальною площею 19,7 кв.м на підставі двох договорів купівлі-продажу частки гаража від 17.03.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та 1/2 частину гаража загальною площею 19,7 кв.м на підставі договору купівлі-продажу частки гаража від 17.03.2014, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідчених приватним нотаріусом Пшеничка У.В. Також встановлено, що [PERSON] звернулася у Львівську міську раду із заявою, яка була зареєстрована у Львівській міській раді 28.07.2014, про надання дозволу на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0059 га на [ADDRESS] у власність для обслуговування гаража, що розташований по [ADDRESS] , за рахунок земель житлової та громадської забудови. Ухвалою Львівської міської ради №4469 від 19.03.2015 надано гр. [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0059 га на [ADDRESS] у власність для обслуговування гаража за рахунок земель житлової та громадської забудови. Згідно витягу з протоколу №3 засідання узгоджувальної комісії для вирішення земельних спорів Львівської міської ради від 15.04.2016, комісія, враховуючи ухвалу Шевченківського районного суду м.Львова від 14.06.2010 у справі №2-4085/07 за позовом прокурора Залізничного району м.Львова в інтересах держави в особі Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради про скасування рішення Шевченківського районного суду від 08.06.2007, відмовила [PERSON] у погодженні меж між земельними ділянками на [ADDRESS] та [ADDRESS] та рекомендувала юридичному управлінню Львівської міської ради звернутися до суду щодо скасування Державної реєстрації речових прав на нерухоме майно (будівля гаража на [ADDRESS] ). Таким чином, Львівській міській раді 28 липня 2014 року стало відомо про те, що право власності на гараж по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] , тобто, що гараж вибув з володіння територіальної громади м.Львова. Як вбачається з матеріалів цивільної справи №462/3738/19, Львівська міська рада 12.06.2019 звернулася у суд з позовом до [PERSON] та Головного територіального управління юстиції у Львівській області про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] гаражу на [ADDRESS] та передачу його Львівській міській раді. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 24.02.2020 позовну заяву Львівської міської ради до [PERSON] та Головного територіального управління юстиції у Львівській області про витребування з чужого незаконного володіння та скасування державної реєстрації права власності залишено без розгляду на підставі ч.5 ст.223 ЦПК України, у зв`язку з повторною неявкою представника позивача у судове засідання. З даним позовом до [PERSON] Львівська міська рада звернулася у суд 05.03.2020р. Відповідачка [PERSON] подала заяву, в якій просить застосувати наслідки спливу позовної давності та відмови у задоволенні позову з цієї підстави. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). При цьому відповідно до частин 1, 5 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами «довідалася» та «могла довідатися» у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до частини другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Позовна давність шляхом пред`явлення позову переривається саме на ту частину вимог (право на яку має позивач), що визначена ним у його позовній заяві. Що ж до вимог, які не охоплюються пред`явленим позовом, та до інших боржників, то позовна давність щодо них не переривається. При цьому, згідно ч. 1 ст. 265 ЦК України, залишення позову без розгляду не зупиняє перебігу позовної давності. Виходячи зі змісту статей 256, 261 ЦК України позовна давність є строком пред`явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб`єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). Як зазначила Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 21.08.2019 по справі № 911/3681/17 аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 74 ГПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №362/44/17 (провадження №14-183цс18) дійшла висновку, що на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність. Для уникнення дискримінаційної переваги цих суб`єктів порівняно з іншими суб`єктами права вищезазначені особи мають нести ризик застосування наслідків спливу позовної давності для оскарження виданих ними правових актів. Статті 387 і 388 ЦК України не вказують на те, що приписи про позовну давність не застосовуються до правовідносин, врегульованих приписами вказаних статей, а ст. 268 цього Кодексу не передбачає, що вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння належить до вимог, на які позовна давність не поширюється. Крім того, сутність вимоги про витребування майна з чужого незаконного володіння не виключає застосування до неї позовної давності. Тому на віндикаційні позови держави та територіальних громад (в особі органів державної влади та місцевого самоврядування відповідно) поширюється загальна позовна давність (ст. 257 ЦК України). Зміна правовідносин, які стали остаточними внаслідок спливу позовної давності або мали би стати остаточними, якби позовна давність була застосована без дискримінації на користь держави, є несумісною з принципом правової визначеності. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 у справі №914/3224/16 зазначено, що закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. Таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, коли майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи. Як зазначив Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях від 20.09.2011 у справі ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії", та від 22.10.1996 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства" позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасників Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Як достовірно встановлено судом, Львівській міській раді стало відомо про вибуття спірного гаражу із власності територіальної громади м.Львова 28.07.2014 року, що підтверджується ухвалою Львівської міської ради №4469 від 19.03.2015, якою за результатами звернення [PERSON] від 27.04.2014 Львівська міська рада надала гр. [PERSON] дозвіл на виготовлення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 0,0059 га на [ADDRESS] у власність для обслуговування гаража за рахунок земель житлової та громадської забудови, а з даним позовом Львівська міська рада звернулася 05.03.2020. Отже, перебіг позовної давності починається з 28.07.2014, тобто від дня, коли Львівській міській раді із звернення [PERSON] стало відомо про вибуття спірного гаражу із власності територіальної громади. Покликання представника позивача на те, що позивачем не пропущено строк для звернення до суду з даним позовом, так як перебіг строку позовної давності починається з моменту набрання рішенням Галицького районного суду м.Львова від 05.12.2016 за позовом [PERSON] про визнання незаконним та скасування протоколу та зобов`язання до вчинення дій законної сили, тобто з 01.03.2017, суд не бере до уваги, оскільки перебіг позовної давності за віндикаційним позовом починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, і як встановлено судом про набуття [PERSON] права власності на спірний гараж Львівська міська рада дізналася 28.07.2014. При цьому, представником позивача подано заяву про поновлення строку позовної давності, з покликанням на те, що рішення Галицького районного суду м.Львова від 05.12.2016 за позовом [PERSON] про визнання незаконним та скасування протоколу та зобов`язання до вчинення дій набрало законної сили 01.03.2017 року, а тому відраховувати початок перебігу строку позовної давності у даній справі слід з 01.03.2017. Окрім того, 11.06.2019 Львівською міською радою було подано до Залізничного районного суду м.Львова позовну заяву до [PERSON] про витребування гаражу по [ADDRESS] , за результатами розгляду якої ухвалою суду від 11.07.2019 відкрито провадження у справі, однак ухвалою від 24.02.2020 позов залишено без розгляду. З урахуванням наведеного, Львівською міською радою дотримано строк позовної давності, однак, враховуючи подану [PERSON] заяву про застосування строку позовної давності, просить поновити Львівській міській раді строк для звернення до суду у даній справі. Відповідно до ч. 5 ст. 267 ЦК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Однак, представником позивача не доведено та не надано суду належних доказів на підтвердження того, що Львівською міською радою з поважних причин пропущено строк звернення до суду з даним позовом, а тому суд не вбачає підстав для поновлення строку для звернення до суду з даним позовом. Таким чином, судом достеменно встановлено, що спірний гараж, який вибув із власності територіальної громади протиправно, у подальшому був відчужений особою, яка не мала право його відчужувати, а Львівська міська рада про набуття [PERSON] права власності на спірний гараж дізналася 28 липня 2014 року, однак позов у даній справі було подано лише 5 березня 2020 року. Разом з тим, згідно із частинами 3,4 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Ураховуючи встановлення судом факту обізнаності Львівської міської ради про порушене право 28 липня 2014 року, відсутності підстав для поновлення Львівській міській раді строку для звернення до суду з позовом, з огляду поданої відповідачем заяви про застосування наслідків спливу позовної давності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог через пропуск строку позовної давності. Враховуючи наведене та

Outcome: dismissed