Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-17 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом до Виконавчого комітету Сумської міської ради, Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради та зазначають про те, що з 1982 року органом місцевого самоврядування прийнято рішення щодо знесення житлового будинку, в якому вони зареєстровані, та вилучення земельної ділянки для суспільних потреб з метою будівництва мосту через р. Стрілку та автомобільної дороги. Протягом тривало часу житлові приміщення їм не надаються, в результаті чого будинок став не придатним до проживання, посилаються на ті обставини, що вони єдині не забезпечені житлом, інші мешканці будинків, вилучення яких відбулося для будівництва даного мосту. Порушення своїх прав позивачі вбачають у неможливості фактичного мешкання в будинку, вимушеного найму житла, недотримання їх конституційного права на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї. Тому, просять зобов'язати відповідачів виділити їм рівноцінні займаним житлові приміщення у виді окремих квартир, котрі складаються щонайменше з однієї житлової кімнати. Позивачі та їх представник в судових засіданнях вимоги підтримали, просили позов задовольнити. Представники відповідачів проти задоволення позову заперечували, з підстав відсутності грошових коштів на придбання житла, а також забезпечення житлом власників будинку у 1993 році. Представник Виконавчого комітету Сумської міської ради до суду в останнє судове засідання не з'явилася, неможливість прибуття інших представників не обґрунтовано, доказів, які підтверджують поважність причин повторної неявки суду не надано. Вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступне. 22.07.1971 року [PERSON] в період шлюбу з [PERSON], на підставі договору купівлі - продажу набуто право власності на будинок з надвірними будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] Згідно Рішення виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів №230 від 20.05.1982 року (а.с.15), відділу комунального господарства надано земельну ділянку розміром 4,0 га для будівництва мосту через р. Стрілку та автомобільної дороги по [ADDRESS] на ділянці від [ADDRESS] до [ADDRESS] за рахунок вилучення земельних ділянок, які знаходяться у користуванні домоволодільцев, зокрема, земельної ділянки розміром 1158 кв.м. по [ADDRESS] у м. Суми зі знесенням належного гр. [PERSON] та [PERSON] будинку. Як встановлено в ході судового розгляду на момент винесення даного рішення будинок складався з двох ізольованих кімнат, загальною площею 52,5 кв.м., у ньому проживали [PERSON], [PERSON] та їх діти повнолітній [PERSON], [INFO] (батько позивачів) та [PERSON], [INFO] Позивачі є онуками [PERSON] та [PERSON]. Відповідно до Постанови Верховної Ради України від 12 вересня 1991 року №1545-XI "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" до прийняття відповідних актів законодавства України на території республіки застосовуються акти законодавства Союзу РСР з питань, які не врегульовані законодавством України, за умови, що вони не суперечать Конституції і законам України. Оскільки, Рішення виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів №230 від 20.05.1982 року винесено в період дії Житлового Кодексу Української РСР, зміст якого з набуттям Україною незалежності не змінився. Положення вказаного рішення не суперечать чинного на території нашої держави цивільного законодавства, оскільки врегулювало питання вилучення земельної ділянки із знесенням житлового будинку для державних потреб. Доказів скасування або відміни даного рішення суду не надано. Крім того, виконання зазначеного рішення розпочато у 1993 році, тобто органом місцевого самоврядування суверенної України підтверджено його чинність та обов'язковість. Так, згідно ордеру на житлове приміщення №2029 від 22.12.1993 року (а.с.16) сім'ї з двох осіб - [PERSON] та [PERSON] було надано двох кімнатну квартиру [ADDRESS] Станом на момент надання в користування вказаного житлового приміщення в будинку [ADDRESS] у м. Суми проживали та згідно відомостей з будинкової книги (а.с.113-126) були зареєстровані три сім'ї, котрі займали окремі житлові приміщення (кімнати): [PERSON], [PERSON]; [PERSON], [INFO] з сином [PERSON], [INFO]; [PERSON], [INFO] (батько позивачів), [PERSON], [INFO].н. (мати позивачів) та позивачі [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO].н. Тому, в контексті ст.111 ЖК України, згідно якої інше житлове приміщення у випадку вилучення земельної та знесення будинку надається виселюваним особам, володільцям будинку по [ADDRESS] у м. Суми слід було виділити три ізольовані квартири. Зазначені висновки в частині механізму розподілу житлової площі не оспорювались представниками відповідачів та відповідають вимогам ст.ст.50, 113 ЖК України, згідно яких не допускається заселення квартири двома і більше сім'ями; при наданні жилих приміщень не допускається заселення однієї кімнати особами різної статі, старшими за дев'ять років, крім подружжя; громадянам, які займали окрему квартиру, повинно бути надано окрему квартиру. Тобто, в розумінні ст.111 ЖК України право на отримання житла мають не лише власники приміщення, яке підлягає знесенню, а й особи, котрі там проживають та підлягають примусовому виселенню. Відповідно до ст.17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Суд при вирішенні справи враховує позицію Європейського суду прав людини у справі "Пайн Велі Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії", в рамках якої Європейський суд з прав людини постановив, що статтю 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод можна застосовувати для захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей.Також, суд враховує, що з моменту винесення рішення про вилучення нерухомого майна, в результаті забезпечення житлом 1993 році власників будинку, у інших володільців житлового приміщення виникли правомірні очікування щодо забезпечення житлом за визначеною законом процедурою. Правомірність очікувань [PERSON] та [PERSON] обумовлено фактичними діями виконавчого комітету органу місцевого самоврядування стосовно надання житла як їх співмешканцям будинку по [ADDRESS] у м. Суми, так і суміжним власникам земельних ділянок та житлових будинків, що підтверджено наданими Управлінням обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради (а.с.178, 179) відомостями. Отже, майнові права володільців будинку, який підлягає знесенню, їх добросовісні, правомірні очікування з приводу набуття таких прав в майбутньому, повинні захищатись на рівні з правом власності та з урахування статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. 31.05.2013 року Інспекцією державного архітектурно-будівельного контролю міській області зареєстрована декларація про готовність об'єкта до експлуатації об'єкту "Добудова шляхопроводу по [ADDRESS] з реконструкцією дороги від [ADDRESS] до [ADDRESS] (перша черга) Міст через р. Стрілку, [ADDRESS]". На даний час будівництво, згідно робочого проекту "Добудова шляхопроводу з [ADDRESS] з реконструкцією дороги від [ADDRESS] до [ADDRESS] завершено в частині ділянки, яка пролягає поблизу будинку [ADDRESS] Учасниками процесу не заперечувалось, що шляхопровід по [ADDRESS] розміщено поряд з будинком [ADDRESS] у м. Суми. В ході судового розгляду з пояснень позивачів та показів допитаних свідків [PERSON], [PERSON] встановлено, що будівельні роботи поблизу будинку [ADDRESS] розпочато у 2009 році. Тобто, саме в даний період позивачі дізналися про порушення своїх законних прав. Однак, зволікання органу місцевого самоврядування щодо забезпечення громадян житлом, які підлягають виселенню триває близько 33 років (з 1982 по 2015 р.р.). Протягом близько 21 року в будинку зареєстровано сім осіб: [PERSON] з двома синами; [PERSON] з дружиною, та його доньки - позивачі, що підтверджено Довідкою від 21.02.2012 року (а.с.17). Реєстрація даних осіб не скасовувалась відповідачами, що свідчить про відсутність претензій стосовно мешкання в даному будинку. [PERSON] та [PERSON] починаючи з 2009 року ведуть окреме господарство, [PERSON] була працевлаштована у Харківськомиук національному університеті радіоелектроніки (а.с.101) перебуває в зареєстрованому шлюбі та виховує малолітнього сина (а.с.14, 103), [PERSON] проживає у цивільному шлюбі, з 2009 року самостійно заробляє на життя, що підтверджено копією трудової книжки (а.с.102). Тому, виходячи з проаналізованих вище положень ст.ст.50, 111, 113 ЖК України, [PERSON] та [PERSON] мають право на забезпечення окремим житловими приміщеннями, які є рівноцінними займаним. При цьому, до одного приміщення не можливе заселення різних сімей, тобто кожен з позивачів має право на отримання окремим житловим приміщенням. Враховуючи наявне в матеріалах справи листування з органом місцевого самоврядування вбачається, що обов'язок Виконавчого комітету Сумської міської ради забезпечити зареєстрованих в будинку осіб житлом не заперечувався останнім. Так, у листі від 22.07.2013 року (а.с.39, 40) Сумським міським головою зазначено про необхідність забезпечення мешканців будинку [ADDRESS] у м. Суми п'ятьма квартирами, що відповідає кількості зареєстрованих в будинку сімей. Позивачі неодноразово звертались до посадових осіб Сумської міської ради, Виконавчого комітету Сумської міської ради, Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради, Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради (а.с.18-28). Мотивами для відмови в забезпеченні житлом стала відсутність грошових коштів. Однак, такі підстави суперечать положенням ст.47 Конституції України, яка гарантує право на житло та забороняє можливість примусового позбавлення житла без дотримання визначеної законом процедури. Відсутність бюджетних коштів, передбачених у видатках державного бюджету України, не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов'язання. Така правова позиція відповідає усталеній практиці Європейського Суду з прав людини та висловлювалась у справах "Терем ЛТД, Чечеткін та Оліус проти України" від 18.10.2005 року, "Півень проти України" від 29.06.2004 року. Відповідачі не довели неможливість забезпечення позивачів житловими приміщеннями, не обґрунтували, які поважні причини перешкоджали вчинити такі дії протягом занадто тривалого проміжку часу. У відповідності до акту щодо стану будинку [ADDRESS] складеного і результатами візуального огляду та затвердженого заступником начальника ірічної районної в місті Суми адміністрації від 22.07.2011 року : "приватний житловий будинок за адресою: [ADDRESS] знаходиться у незадовільному технічному стані, а саме: тріщини у цегляних стінах будинку, стелі. Квартири будуть надані відповідно резолюції міського голови". Незадовільний для проживання стан будинку також підтверджено наданими позивачами фотокартками (а.с.104-110). Тому, неправомірні дії органу місцевого самоврядування порушують право [PERSON] та [PERSON] на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім'ї (ст.48 Конституції України). В силу ст.3 Конституції України, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй (ст.8 Основного Закону). Тому, дії Виконавчого комітету Сумської міської ради не можуть суперечити вимогам Основного Закону. В силу ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни. Будь-яке втручання згідно з пунктом 1 статті 8 Конвенції повинно бути виправданим у розумінні пункту 2 як таке, що здійснюється "згідно із законом" і є "необхідним у демократичному суспільстві" задля досягнення однієї або більше законних цілей, що в ньому наводяться (рішення у справах "Сільвер та інші проти Сполученого Королівства", від 25 березня 1983 року, "Савіни проти України", заява N 39948/06, від 18 грудня 2008 року). Формулювання "згідно із законом" вимагає від оскаржуваного заходу як підґрунтя в національному законодавстві, так і його відповідності принципові верховенства права (Рішення у справі "С. і Марпер проти Сполученого Королівства"). В рамках даної справи, здійснивши втручання у приватне життя мешканців будинку [ADDRESS] у м. Суми орган місцевого самоврядування не дотримав в повному обсязі законної процедури вилучення земельної ділянки із знесенням будинку та своєчасно на надав житлові приміщення позивачам. Житло - самостійне поняття, яке не залежить від класифікації за національним законодавством. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщенням, яке законно займано або створено. Тобто, до поняття житла входять і права на нього, що обумовлено тривалим часом мешкання позивачами в будинку, який підлягає знесенню. Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 р. у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства"). Тому, суд враховує, що тривалі дії стосовно забезпечення [PERSON] та [PERSON] житлом призвели до обмежених можливостей проживання в будинку, створили додатковий тягар щодо найму позивачами іншого житла. Згідно Рішення Європейського Суду з прав людини "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02.12.2010 року, концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (рішення від 27 травня 2004 р. у справі "Коннорс проти Сполученого Королівства"). Крім того, стаття 8 Конвенції застосовується незалежно від того, чи законно був зайнятий будинок заявника (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, п. 36, ECHR 2004-XI). Підсумовуючи досліджені докази, з урахування принципу верховенства права, пріоритету прав людини, суд доходить висновку, що має місце порушення гарантованого Конституцією України права позивачів на житло, а також ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Крім того, судом встановлено порушення також конституційної засади рівності громадян перед законом. У традиційному розумінні, визначальними для розуміння поняття "змісту прав людини" є умови і засоби, які становлять можливості людини, необхідні для задоволення потреб її існування та розвитку Згідно з ст.21 Конституції України, усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Всупереч даним конституційним засадам, Рішенням виконавчого комітету Сумської міської ради народних депутатів №230 від 20.05.1982 року (а.с.81-83) прийнято рішення про вилучення земельних ділянок зі знесення житлових будинків на декількох вулицях щодо значної кількості житлових будинків. Станом на час розгляду справи всі громадяни, окрім мешканців будинку [ADDRESS] у м. Суми забезпечені житловими приміщеннями, що не оспорювалось учасниками процесу та підтверджено листом Управління обліку, розподілу та приватизації житла Сумської міської ради від 13.03.2015 року (а.с.178, 179). Отже, обмеження житлових прав позивачів порушує конституційний принцип рівності громадян України перед законом. Тому, порушені права [PERSON] та [PERSON] підлягають судовому захисту. Однак, суду не доведено, що наявні підстави для покладення обов'язку забезпечити житлові права позивачів на Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради, яке згідно статуту лише здійснює розподіл виділених на придбання житла грошових коштів, не уповноважене приймати рішення стосовно виділення об'єктів житлового фонду (а.с.57). Тобто, компетенція даного управління може стосуватись порядку виконання судового рішення. Водночас, суд розглядає житлові правовідносини, керується ст.111 ЖК України, згідно якої інше благоустроєне жиле приміщення надається виконавчим комітетом місцевої Ради народних депутатів, а у випадках, коли земельна ділянка відводиться державній, кооперативній або іншій громадській організації, - цією організацією. Оскільки, Управління капітального будівництва та дорожнього господарства Сумської міської ради не є державною, кооперативною або іншою громадською організацією, земельну ділянку жодній особі не відведено (а.с.174), тобто дана земельна ділянка перебуває у володінні територіальної громади, то вирішення питання щодо забезпечення житлом громадян, виселюваним з будинку віднесено до виключної компетенції Виконавчого комітету Сумської міської ради. Отже, позовні вимоги слід задовольнити частково, поклавши обов'язок із забезпечення позивачів житлом на Виконавчий комітет Сумської міської ради. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial