Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-22 00:00:00

У листопаді 2017 року позивач [PERSON] (у подальшому змінила прізвище з "[PERSON]" на "[PERSON]") звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, про надання дозволу на виїзд дітей за кордон без згоди батька. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 09 листопада 2002 року між нею та відповідачем у справі [PERSON] було укладено шлюб. У подружжя народилися двоє дітей: донька [PERSON], [INFO], та син [PERSON], [INFO]. На теперішній час шлюб між сторонами справи розірвано. Позивач вказувала, що за домовленістю з [PERSON] після розірвання шлюбу донька [PERSON] залишилась мешкати з нею, а син [PERSON] - з відповідачем. [PERSON] стверджувала, що у 2017 році мала намір відвідати своїх батьків, які проживають у Російській Федерації, проте [PERSON] відмовився надавати дозвіл на виїзд дітей за кордон у супроводі матері, мотивуючи це тим, що Російська Федерація є державою-агресором, яка окупувала окремі території, що належать Україні. Позивач вважає, що ухилення [PERSON] від надання згоди на виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] за кордон у супроводі матері суперечить інтересам дітей. З цих підстав [PERSON] просила суд надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Російської Федерації на період літніх канікул з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року без згоди їх батька [PERSON] у супроводі матері. У судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали, просили суд його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві.. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, мотивуючи це тим, що Російська Федерація є державою-агресором, яка анексувала Крим та окремі райони Донецької та Луганської областей. [PERSON] зазначив, що поїздка до Російської Федерації є небезпечною для дітей. Крім цього, відповідач стверджував, що позивач може змінити громадянство дітей, вивезти дітей у Російську Федерацію, що унеможливить їх повернення до України. Заслухавши пояснення учасників справи, показання свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд дійшов такого висновку. 09 листопада 2002 року [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб, зареєстрований відділом державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві (а. с. 11). [INFO] року у подружжя народилася донька [PERSON], а [INFO] року - син [PERSON] (а. с. 9, 10). За рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 11 березня 2015 року у справі №956/985/15-ц шлюб, укладений між сторонами справи, було розірвано. За домовленістю з [PERSON] після розірвання шлюбу донька [PERSON] залишилась мешкати з нею, а син [PERSON] - з відповідачем. У судовому засіданні встановлено, що [PERSON] вирішила разом з дітьми відвідати свою матір [PERSON] та її чоловіка [PERSON], які мешкають в с. Александрівка Єйського району Краснодарського краю Російської Федерації. Позивач звернулася до [PERSON] з проханням надати згоду на виїзд їхніх дітей до Російської Федерації на період з 01 червня 2017 року по 31 серпня 2017 року у супроводі матері, проте відповідач відмовив позивачеві у наданні такої згоди. Відповідно до положень ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини і розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав та не звільняє від обов'язків щодо дитини. Ст. 157 СК України передбачає, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов'язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов'язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. П. п. 1, 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов'язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Дитина, яка не досягла 14 років, повинна проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з її батьків. Згідно з ч. 3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. У випадку, якщо фізична особа не досягла шістнадцяти років, вона має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. Порядок виїзду за кордон дітей громадян України визначено Законом України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" та Правилами перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57. Правила перетинання державного кордону громадянами України (зі змінами і доповненнями) передбачають, що перетинання державного кордону для виїзду за межі України громадянами, які не досягли 16-річного віку, здійснюються лише за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд за межі України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним із батьків за нотаріально посвідченою згодою, згода другого з батьків не вимагається у разі пред'явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до пп. 1 п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року №57, виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий із батьків відсутній у пункті пропуску. Тимчасовий виїзд малолітньої дитини за межі України повинен відбуватись лише за погодженням з іншим з батьків, оскільки такий переїзд спричиняє зміну режиму спілкування дитини з іншим із батьків, порядок участі у вихованні дитини, зміну звичайного соціального, культурного, мовного середовища дитини, що впливає на її подальше життя, розвиток і виховання. Закон України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України" регулює конкретний (одноразовий) виїзд дитини за кордон із визначенням його початку й закінчення, а не встановлює постійне місце проживання дитини за межами України. Надання дозволу на виїзд за межі України малолітньої дитини з її матір'ю на постійне місце проживання до іншої країни без згоди та супроводу батька суперечить положенням цього Закону та ст. ст. 141, 153, 157 СК України. Внаслідок виїзду дітей за межі України на постійне місце проживання батьки таких дітей будуть позбавлені можливості брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними, що порушує рівність прав та обов'язків батьків відносно виховання дітей. Надання дозволу на виїзд дітей за кордон на весь літній період (з 01 червня 2018 року по 31 серпня 2018 року) унеможливить спільний відпочинок дітей з батьком улітку, позбавить [PERSON] права на спілкування з донькою та сином у цей період. Суд вважає, що надто тривале перебування неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] на літніх канікулах на території Російської Федерації позбавить можливості батька брати участь у їх вихованні та особистому спілкуванні з ними. Таким чином, суд дійшов висновку про необхідність надати дозвіл на виїзд неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Російської Федерації без згоди батька у супроводі матері [PERSON] строком на один місяць - з 01 липня 2018 року по [INFO] року. Щодо доводів відповідача про неможливість виїзду дітей до Російської Федерації слід зазначити таке. Законами України "Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України" та "Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях" встановлено, що унаслідок збройної агресії проти України Російська Федерація тимчасово окупувала півострів Крим, м. Севастополь та окремі території Донецької і Луганської областей. Проте ні вказаними законодавчими актами, ні будь-якими іншими чинними в Україні нормативно-правовими актами не заборонено в'їзд громадян України на територію Російської Федерації. Більш того, згідно з інформацією, розміщеною на офіційному веб-сайті Міністерства закордонних справ України (http://mfa.gov.ua/ua/alerts/current), будь-які попередження подорожуючим до Російської Федерації громадянам України про загрози у цій країні у зв'язку з безпековою ситуацією відсутні. Про інші загрози для життя чи здоров'я особам, які мають намір відвідати територію Російської Федерації, Міністерством закордонних справ України також не зазначено. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] має намір вивезти неповнолітніх [PERSON] та [PERSON] до Російської Федерації на постійне місце проживання чи змінити громадянство дітей з українського на російське відповідачем [PERSON] суду не надано. Допитана судом в якості свідка мати відповідача - [PERSON] надала свідчення, що позивач не має наміру залишатись з дітьми в Російській Федерації на постійне місце проживання, а хоче відвідати свою матір [PERSON], яка через свій фізичний стан не може відвідати онуків в Україні. Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 640,00 грн. Зважаючи на вищенаведене,

Outcome: partial