Jurisdiction: civil
Date: 2019-04-14 00:00:00

16.07.2018р. державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України Сіренко С.В. своєю постановою наклав арешт на майно боржника [PERSON], а саме на нежитлові приміщення (будівля), площею 826,30 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]. Дане обтяження накладено в межах виконавчого провадження №53228700, стягувачем за яким є ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України". [PERSON] заявила позов до [PERSON] та ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України", за яким просила звільнити з-під арешту нежитлові приміщення (будівля), площею 826,30 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS], що накладений вказаною постаною держвиконавця. Позов мотивовано тим, що арешт порушує право власності позивача на арештоване майно. Провадження за позовом відкрите відповідно до ухвали судді від 03.09.2018р., справа призначена до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Ухвалою суду від 21.12.2018р. на забезпечення позову накладено заборону вчиняти виконавчі дії та зупинити продаж арештованого майна. Відзив на позов відповідачами не подано, клопотання про розгляд справи в іншому порядку від сторін не надходило. В задоволенні клопотань ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" та Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України про закриття провадження у справі відмовлено, про що судом 15.04.2019 року постановлено відповідну ухвалу. Клопотання представників позивача та відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи залишені без розгляду. Дослідивши надані докази та інші матеріали справи суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову за таких підстав. Так, позивач в обґрунтування права на звернення до суду послалась на ст. 59 ч. 1 Закону України «Про виконавче провадження». Згідно з даною нормою, особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутись до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Дійсно 04.07.2018 року державним реєстратором Київської філії КП Вишеньківської сільської ради «Добробут-Гарант» Бойко О.М. прийнято рішення про державну реєстрацію за [PERSON] права власності нежитлові приміщення (будівля), площею 826,30 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]., та внесено відповідний запис до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За витягом з реєстру, підставою виникнення права власності було рішення Святошинського районного суду м. Києва від 27.11.2017 року. Дане рішення ухвалене в цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки. Проте, постановою Київського апеляційного суду від 06.03.2019 року, наведене рішення суду першої інстанції було скасоване, і ухвалене нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вказана постанова, відповідно до ст. 27 ч. 1 п. 9 Закону України, є підставою для державної реєстрації речових прав, тобто є підставою для скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на нежитлові приміщення (будівля), площею 826,30 кв.м., що знаходяться за адресою: [ADDRESS]., та відновлення реєстрації цього права за [PERSON] За наведених обставин та вимог закону, суд приходить до висновку, що спірний арешт не порушує права позивача, а тому в задоволенні позову слід відмовити, за безпідставністю. За такого рішення, суд вважає за необхідне задовольнити клопотання ПАТ "Державний експортно-імпортний банк України" про скасування заходів забезпечення позову, відповідно і на підставі ст. 158 ЦПК України. Судові витрати, відповідно до ст. 141 ЦПК України, розподілу не підлягають.

Outcome: dismissed