Jurisdiction: civil
Date: 2020-09-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» про захист прав споживачів та визнання недійсним кредитного договору, посилаючись на те, що 03.11.2018 року між ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» та позивачем було укладено кредитний договір № МФ-2451800001069. Зазначала, що при укладанні вище вказаного кредитного договору були порушені її права як споживача, згідно з нормами ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». В судове засідання позивач не з`явилася, надавши клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник відповідача «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якій останній прохає відмовити в задоволені позову позивача, вказує, що право вимоги за кредитним договором №МФ-2451800001069 від 03.11.2018 р. було відступлено ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА» відповідно до договору факторингу № 1 від 06.02.2019 р., що в свою чергу означає, що позивач так і не сплачуватиме відповідачеві ніякі проценти (штраф/пеню, плату за супровінді послуги), за користування кредитними коштами відповідача. Представник третьої особи ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ Україна» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності сторін по наявним матеріалам справи. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступних висновків. Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом, 03.11.2018 року між [PERSON] Товариством з обмеженою відповідальністю «Бі Ел Джи Мікрофінанс» укладено кредитний договір №МФ-2451800001069. Надалі відповідно до договору факторингу № 1 від 06.02.2019 р. ТОВ «БІ ЕЛ ДЖИ МІКРОФІНАНС» відступило право вимоги ТОВ «РОСВЕН ІНВЕСТ УКРАЇНА». Відповідно до умов договору №МФ-2451800001069 від 03.11.2018 року п.1.2 Сума кредиту становить 17995 грн. 00 , п.1.3 Кредит надається строком на 15 днів з з листопада 2018 року по 18 листопада 2018 року, п.1.4 термін (дата) повернення кредиту - 18 листопада 2018 р., п.1.5. плата за користування кредитом встановлюється у вигляді фіксованої ставки в розмірі 0,8 %, які сплачуються позичальником за кожен день строку користування, зазначений в п.1.3 Договору, що дорівнює 292 % річних., п.1.6 ставка, зазначена в п.1.5цього Договору , застосовується в разі відсутності прострочення виконання позичальником зобов`язань по сплатам за цим договором. При простроченні сплати за кредит у строк, визначений п. 1.3 Договору, а саме: починаючи з 16 по 2 день користування кредитом день користування кредитом, ставка, зазначена в пункт 1.5 цього Договору, не застосовується а в якості додаткового забезпечення належного виконання зобов`язань позичальником до моменту погашення простроченої заборгованості встановлюється підвищена процентна ставка в розмірі 1,00%, за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 365,00% річних, п. 1.7 за період прострочення з 30 по 45 день користування кредитом плата за користування встановлюється у розмірі 4,5 % за кожен день строку користування кредитом, що дорівнює 1642,5% річних, п.1.8 в момент повернення кредиту позичальник сплачує комісію за супровід кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (1979,45 грн.), п.1.9. сукупна вартість кредиту у строк, визначений п. 1.3 договору складає 4138,85 грн., що дорівнює 559,67% річних і включає процентну ставку за цей період користування кредитом , зазначену п. 1.5 та комісію за супровід кредиту, визначену п. 1.8 договору Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов`язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов`язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору банк надав позивачу фінансовий кредит відповідно до п.1.1 укладеного між позивачем і відповідачем. При укладанні Кредитного договору сторонами були дотримані належним чином вимоги законодавства необхідні для чинності правочинів відповідно до ст. 203 Цивільного кодексу України, а саме: Зміст правочину не суперечив Цивільному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особи, що його вчиняли мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі - дана обставина підтверджується підписами в кредитному договорі. Правочин вчинявся у формі, встановленій законом - у письмовій формі. Правочин спрямований на реальне настання наслідків, передбачених ним - Позивач отримав кредитні кошти. Відповідно до п.1.1 кредитного договору кредитор зобов`язується на умовах визначених цим Договором на строк визначений п. 1.3 Договору надати позичальнику грошові кошти (фінансовий кредит) у сумі визначеній у п.1.2 Договору (далі «кредит»), а позичальник зобов`язується повернути кредитору кредит у встановлений термін та сплатити проценти за використання кредиту (далі - плата), а також виконати інші зобов`язанняя у повному обсязі на умовах та в строки /терміни, що визначені цим Договором. Статтею 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч. 1 ст. 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами цивільно-правового договору є умова про предмет договору; умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду; усі інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Між сторонами при укладанні договору була досягнута згода з усіх істотних умов договору, а саме: мета, сума і строк кредиту; умови і порядок його видачі та погашення; відсоткова ставка, порядок плати за кредит; строк дії та припинення дії договору; відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Перед укладенням Кредитного договору з позивачем проведена переддоговірна робота, у тому числі, відповідно до вимог Закону України «Про захист прав споживачів», надано необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про умови кредитування, загальна вартість кредиту, перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням про що свідчать підписи позивача на кожном аркуші договора. В силу ч. 1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, а відповідно до ч. 2 цієї ж статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Стаття 203 ЦК України закріплює загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Це зокрема: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності (позивачем за зустрічним позовом чи його представником не ставиться під сумнів обсяг цивільної дієздатності сторін); волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. [PERSON] була ініціатором укладення кредитного договору, в момент його підписання вона була ознайомлена з усіма умовами та могла обирати, тобто погоджуватися чи не погоджуватися на певні умови, однак цього не зробила та доказів протилежного суду не наддала. Посилання позивача на те, що при укладенні кредитного договору працівники ввели її в оману і не ознайомили з умовами договору не знайшли свого підтвердження, оскільки в матеріалах справи є кредитний договір засвідчений її підписом де зазначено, що їй зрозумілі умови договору, які вона вважає справедливими і погоджується з ними. Тобто погоджується сплати комісії інформування по кредиту та обробку персональних даних які вона сама і надала. Спірний правочин вчинений у формі, встановленій законом. Кредитний договір укладений у письмовій формі як того вимагає ч. 1 ст. 1055 ЦК України. Якщо сторони досягли домовленості згідно з положеннями статей 207, 640 ЦК України та уклали кредитний договір, в якому передбачили умови його виконання, то ці умови мають виконуватись і свідчать про те, що момент досягнення домовленості настав. Ознайомившись з умовами кредитного договору та вважаючи їх прийнятними для себе, позивачка підписала договір, не надавши жодних зауважень чи виправлень, чим висловила своє волевиявлення і згоду з усіма умовами договору . Факт підписання кредитного договору сторонами не оспорюється. Позивач за позовом отримала свій примірник кредитного договору у день його укладення та грошові кошти. Підписавши Кредитний договір позивачка усвідомлювала та гарантувала, що умови цього договору для неї зрозумілі, відповідають її інтересам, є розумними та справедливими. Відповідач засвідчив всі ризики, пов`язані з істотною зміною обставин, з яких Позивач виходив при укладенні Кредитних договорів та договорів забезпечення. Про погодження позивачки з усіма умовами споживчого кредитування свідчать її підписи. Таким чином позивачка не довела, що її недостатньо інформували про умови договору. Також [PERSON] не довела того, що умови кредитного договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України), призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків сторін, завдають шкоди споживачеві. Щодо твердження позивача про порушення кредитором норм п.5 ч.3 ст.18 Закону України "Про захист прав споживачів" (норми про компенсацію вартості продукції), то судом встановлено наступне . Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України кредитодавець зобов`язується за кредитним договором надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. За приписами ч.1 ст.550 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Відповідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Таким чином, неустойка (штраф, пеня) є видом забезпечення виконання зобов`язання, на який добровільно погодився позичальник, і не є ні компенсацією продукції, ні компенсацією завданої шкоди. Окрім цього, ст.6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" встановлює перелік умов договору, оскільки в ній міститься виключення "якщо інше не передбачено законом" та право сторін встановлювати й інші умови "інші умови за згодою сторін". Також в даній статті не визначено, що перелічені умови є істотними, а відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України істотними умовами договору є умови, що визначені законом як істотні. Згідно правової позиції Верховного Суду України, викладеній у справі №6-95цс13, виходячи з того, що відповідно до статті Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити, чи дійсно порушуються права сторони та у чому саме полягає порушення цих прав. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів порушення відповідачем її законних прав та інтересів. Також пунктами 3, 5 ст.11 Закону України "Про захист персональних даних" передбачено два випадки, за яких персональні дані можуть оброблятись навіть без згоди суб`єкта персональних даних: укладення та виконання правочину, стороною якого є суб`єкт персональних даних або який укладено на користь суб`єкта персональних даних чи для здійснення заходів, що передують укладенню правочину на вимогу суб`єкта персональних даних; необхідність виконання обов`язку володільця персональних даних, який передбачений законом. Пунктом 2 ч.2 ст.15 Закону України "Про захист персональних даних" встановлено, що персональні дані можуть бути видалені або знищені у разі припинення правовідносин між суб`єктом персональних даних та володільцем чи розпорядником бази, якщо інше не передбачено законом. Відповідно до п.15 ч.2 ст. 6, ст.ст.9, 15 Закону України "Про запобігання та протидію легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення" встановлений обов`язок суб`єкта первинного фінансового моніторингу (в даному випадку відповідача) отримувати, обробляти та зберігати персональні дані, оскільки надання або отримання кредиту (позики) є фінансовою операцією, а відповідач при її здійсненні зобов`язаний проводити верифікацію та ідентифікацію клієнта та зберігати документи з персональними даними не менше п`яти років після завершення фінансової операції, завершення ділових відносин з клієнтом. Отже, з огляду на зазначене, твердження позивача про те, що у володільця персональних даних після отримання відкликання згоди суб`єкта персональних даних не існує правових підстав для зберігання персональних даних, є безпідставним, так як у відповідача існують підстави для їх обробки та зберігання незалежно від наявності згоди на обробку. Також слід зазначити, що позивачка не скористалася правом, згідно положень ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», протягом 14 календарних днів відкликати згоду на укладання договору про надання споживчого кредиту без пояснень причини та не відмовилася від його виконання, а тривалий строк користувалася кредитними коштами, що також свідчить про згоду позивачки з умовами договору. З огляду на викладене врахувавши, що зобов`язання за кредитним договором на даний час не виконано, обсяг зобов`язань позичальника не змінився. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається Позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а позовні вимоги щодо визнання недійсним Кредитного договору, не ґрунтуються на підставі недійсності правочину, передбачених ЦК України, прийшов до висновку, що слід прийняти рішення про відмову в задоволенні позову в зазначених частинах . Разом з тим, суд вважає, що п. 1.8 оспорюваного кредитного договору щодо обов`язку позичальника в момент повернення кредиту сплатити комісію за супровід кредиту в розмірі 11 % від суми кредиту (1979,45 грн.), не відповідає вимогам чинного законодавства, яке регулює правовідносини, що виникли між сторонами, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Верховний Суд у постанові від 27.12.2018 року в справі № 695/3474/17 зазначив, що банк, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту, не вказав, за які саме послуги, що надаються позивачеві, сплачується комісія. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплатив комісію фактично за обслуговування кредиту банком, що є незаконним, не відповідає вимогам справедливості і суперечить положенням частини першої ст. 18 Закону «Про захист прав споживачів». Зважаючи на вказану правову позицію суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у цій частині щодо визнання недійсним п. 1.8 оспорюваного кредитного договору. У п. 7 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати», судам роз`яснено, що оскільки ст. 5 Закону України «Про судовий збір» не містить вичерпного переліку пільг щодо сплати судового збору, то при визначенні таких пільг слід керуватися іншим законодавством України, наприклад, ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачі звільняються від сплати судового збору за позовами, пов`язаними з порушенням їх прав. Ураховуючи викладене,

Outcome: partial