Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-13 00:00:00

Представник позивача адвокат [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м.Чернівці в інтересах [PERSON] з позовом до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, Державного казначейства служби України про відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями, бездіяльністю органу державної влади. В обґрунтування позовних вимог зазначав, що 12 листопада 2017 року відповідно до ЗУ «Про звернення громадян» позивач звернувся до МВС України із скаргою на протиправну бездіяльність заступника начальника ГУ НП в Чернівецькій області [PERSON] та протиправні дії інших працівників ГУ НП в Чернівецькій області. 04 грудня 2017 року листом за підписом заступника начальника ГУ НП в Чернівецькій області [PERSON] йому повідомлено, що звернення розглядається в межах Закону України «Про звернення громадян» спеціально створеною для цього комісією. В подальшому, 18 грудня 2017 року позивач звернувся до ГУ НП в Чернівецькій області із заявою у якій клопотав повідомити йому персональний склад комісії, дату і номер наказу про створення цієї комісії та дату можливого засідання комісії, з метою прийняття участі у розгляді його звернення та бажанням особисто викласти аргументи особам, що її перевіряють. Вказує, що дану заяву повністю проігноровано, чим порушено його право прийняти участь у розгляді скарги, користуватись при цьому послугами адвоката, надати пояснення, тощо. 04 січня 2018 року ГУ НП в Чернівецькій області надіслано на поштову адресу адвоката позивача формальну відписку про результати розгляду його скарги від 12.11.2017 року. Зазначав, що рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.02.2018 року по справі №824/82/18-а, позовні вимоги позивача задоволено в повному обсязі. Визнано протиправною бездіяльність ГУ НП в Чернівецькій області щодо ненадання\~\~[PERSON] можливості прийняти участь у розгляді його скарги від 12.11.2017 року. Вважає, що має право на відшкодування завданих йому матеріальних збитків, пов'язаних з поданням і розглядом скарги, у вигляді позовної заяви на протиправну бездіяльність Відповідача, окружним адміністративним судом м.Чернівці, які складають суму в розмірі 3400,00 грн., які оплачені адвокату [PERSON] згідно договору про надання правової допомоги від 30.12.2016 року та підтверджується додатком №1 до договору про надання правової допомоги від 30.12.2016р., [PERSON] виконаних адвокатом [PERSON] робіт від 19.03.2018р. та квитанцією. Зазначав, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Без здійснення позивачем реальних матеріальних збитків у вигляді витрат на правову допомогу в розмірі 3400,00 грн. за подачу скарги до суду, відновлення його порушеного права було б неможливим. Крім цього, позивач вважає, що йому завдано моральної шкоди, яка проявилась у сильних душевних стражданнях у звязку з ігноруванням державним органом прав позивача - громадянина України, яку він оцінює в розмірі 45000,00 грн.. В обґрунтування моральної шкоди зазначає, що його скарга від 12.11.2017 року не розглянута протягом останніх 9 місяців. Його заява від 18.12.2017 року не розглянута, цим самим Відповідач спонукає позивача звертатись до суду з відповідними скаргами, а також, що порушується право позивача на ефективний засіб юридичного захисту, передбаченого ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У відповідності до висновку ЄСПЛ у справі «[PERSON] проти Росії» (заява №62798/09, рішення від 05.06.2018 року) - при вирішенні питання щодо компенсації моральної шкоди за порушені права національні суди мають виходити із сум, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях. Зазначає, що у подібних ситуаціях, коли державні установи України неефективно розглядали або ігнорували скарги своїх громадян, ЄСПЛ присуджував скаржникам компенсацію завданих їм моральних збитків від 500 до 7500 євро (справа «[PERSON] проти України», заява №63727/11, рішення від 13.06.2014 р. та інші). Позивач вказував, що проживає у Федеративній республіці Німеччина, де мінімальна заробітна плата складає 1498 Євро на місяць, а тому вважає справедливою сатисфакцію завданої моральної шкоди на рівні мінімальної місячної заробітної плати в країні проживання, що в гривневому еквіваленті складає 45000,00 грн.. Зазначав, що попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс і які очікує понести у звязку із розглядом справи, становить 8500,00 грн. і що підтверджуючі документи щодо оплати витрат на правову допомогу будуть надані з остаточним розрахунком після закінчення розгляду справи судом. Посилаючись на ст.ст. 19, 56 Конституції України, ст.ст. 16, 22, 23, 24, 1166, 1167, 1173, 1174 ЦК України, ст.ст.4, 28, 175-177 ЦПК України, , ст.6 п.2, ст.8 Конвенції «Про захист прав люди\-ни і основоположних свобод», правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-99цс17 просив стягнути з ГУ НП в Чернівецькій області на користь [PERSON] суму в розмірі 48400,00 грн. на відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади. Зобовязати Державну казначейську службу України здійснити безспірне списання коштів в сумі 48400,00 грн. з рахунків розпорядника бюджетних коштів ГУ НП в Чернівецькій області на користь позивача [PERSON] в якості відшкодування матеріальної та моральної шкоди завданої незаконними діями і бездіяльністю органу державної влади. Вирішити питання розподілу судових витрат у справі. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м.Чернівці від 15 листопада 2018 року відкрито провадження у даній справі та призначено підготовче судове засідання. 06 грудня 2018 року відповідачем ГУ НП в Чернівецькій області спрямовано на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому відповідач позов не визнав та вказав, що позивач зловживає своїми процесуальними правами та правами передбаченими Законом України "Про звернення громадян", твердження позивача про порушення його законних прав та інтересів неправдиві та спростовуються дійсними обставинами справи. Позивач не реалізував своє право на відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у спосіб передбачений чинним процесуальним законодавством. Позивач не довів належним чином наявність заподіяної йому моральної шкоди. Вказував, що 15.04.2013 року транспортною прокуратурою Чернівецької області зареєстровано кримінальне провадження №42013270240000007 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, - розтрата і привласнення 19200 гривень. 22.08.2013 року органом слідства УМВС України на Львівській залізниці майором міліції [PERSON], щодо Позивача, як посадової особи філії «Заставнівський райавтодор» ДП «Чернівецький облавтодор» ВАТ ДАК «Автомобільні дороги України» складено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України. 27 серпня 2013 року винесена постанова про оголошення розшуку підозрюваного (Позивача). 11 жовтня 2017 року Позивач звернувся до начальника ГУ НП в Чернівецькій області зі скаргою (далі Скарга №1), в якій просив вжити заходів щодо закриття оперативно-розшукової справи щодо нього та зняття з обліку розшукуваних осіб, а також притягнути до відповідальності осіб, які за його твердженням на протязі 2 років вносили неправдиві відомості до оперативно-розшукової справи та матеріалів кримінального провадження. 24 жовтня 2017 року Позивачеві була направлена відповідь з відповідним розясненням. 12 листопада 2017 року Позивач звернувся до міністра МВС України [PERSON] зі скаргою (далі Скарга № 2), в якій просить повідомити з яких підстав перебуває серед переліку осіб, які переховуються від органів влади та притягнути до дисциплінарної відповідальності певну посадову особу. На наступний день 13 листопада 2017 року Позивач звернувся на Урядову гарячу лінію (далі скарга № 3) на імя міністра МВС України [PERSON] з аналогічною вищевказаній скаргою. 04 грудня 2017 Позивачеві було надано відповідь на Скаргу №2, в якій зазначено, що з метою перевірки обставин, зазначених у скарзі, було призначено комісійне службове розслідування, та про результати якого, Позивача буде повідомлено додатково. 04 січня 2018 року Позивачу було надано відповідь на Скаргу №3, в якій зокрема зазначається, що з метою перевірки обставин, викладених у зверненні Позивача було проведено службову перевірку, за результатом якої будь-яких порушень в діях працівників поліції виявлено не було. 18 грудня 2017 року Позивач звернувся до заступника начальника ГУНП із клопотанням, в якому останній виявив бажання взяти участь у розгляді Скарги № 2. 15 січня 2018 року позивач звернувся з позовом до Чернівецького окружного адміністративного суду щодо визнання неправомірною бездіяльності ГУ НП щодо ненадання йому можливості прийняти участь у розгляді його звернення (Скарга №2), в тому числі шляхом особистого викладення аргументів особам, що її перевіряють, та зобов'язання ГУНП провести повторний розгляд звернення у вигляді скарги із дотриманням прав скаржника, передбачених статтею 18 Закону України "Про звернення громадян". Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.02.2018 року адміністративний Позов Позивача задоволено в повному обсязі. Вказував, що стверджуючи про порушення свого права інформаційних відносинах з державним органом позивач не спромігся, в тому числі і по даній справі, конкретизувати які саме обставини не були враховані комісією ГУНП при розгляді його звернення внаслідок незалучення його або його адвоката до розгляду чергової безпідставної скарги і що зазначене цілком очевидно вказує на формальність порушення, відсутність будь-яких несприятливих наслідків для нього, надуманість шкоди. На виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.02.2018 року по справі 824/82/18-а, листом від 16.03.2018 року №977/123/05/12-2018, позивача повідомлено про повторний розгляд скарги №2 та про можливість взяти участь у розгляді даної скарги особисто або через представника у визначений в листі період. 25 квітня 2018 року на електронну адресу позивача було направлено відповідь на Скаргу №2, яку було розглянуто повторно. В даній відповіді зазначено, що за результатом повторного розгляду скарги була призначена службова перевірка, за результатом якої порушень вимог чинного законодавства з боку окремих працівників ГУ НП в Чернівецькій області виявлено не було. Скарга №1 позивача також визнана абсолютно безпідставною. Про це свідчить згода позивача з результатами її розгляду і відсутність подальших скарг до суду на дії (бездіяльність) ГУНП. Цим самим підтверджується формальна сутність скарг (звернень), оскільки жодних реальних обєктивних інтересів позивача порушено не було. Вказані вище обставини та докази безумовно спростовують зазначене у позовній заяві твердження про те, що законні інтереси позивача порушуються на протязі останніх 9 місяців та свідчить про намагання позивача висвітлити себе жертвою органів державної влади, що на його переконання дасть змогу безпідставно збагатитись за рахунок державного бюджету. Вказував, що витрати на правову допомогу в адміністративній справі не можуть вважатися шкодою в розумінні ЦК України, а законом віднесені до судових витрат, порядок відшкодування яких чітко регламентований у процесуальних кодексах та відбувається за спеціальною процедурою. Питання відшкодування витрат позивача на правову допомогу по адміністративній справі №824/82/18-а підлягає розгляду в рамках адміністративного судочинства у відповідності до ст.ст.132, 134, 139, 143, 252 КАС України. Крім того рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду присуджено на користь позивача відшкодування з Відповідача (ГУНП) судових витрат у вигляді судового збору, що вже є безумовно достатньою і справедливою сатисфакцією. При цьому, позивач не ставив перед судом питання про відшкодування витрат на правову допомогу за правилами передбаченими КАС України. Враховуючи належне та своєчасне виконання ГУНП вказаного рішення суду, свідчить про поновлення порушених прав позивача у повному обсязі. Щодо моральної шкоди зазначив, що стороною позивача не було надано суду належних і допустимих доказів, в порушення положень ст.ст. 76 - 81 ЦПК України, зокрема, щодо наявності моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього. З позову не вбачається якої саме шкоди, в чому саме проявляються душевні страждання і яких саме моральних страждань було заподіяно [PERSON], внаслідок ствердженого його представником порушень охоронюваних законом інтересів протягом 9 місяців. Зазначав, що скарги позивача були розглянуті належним чином у встановлений строк, обрання для постійного проживання країну з значно вищим рівнем доходу громадян не тягне за собою збільшення моральних страждань, крім цього, слід врахувати поведінку самого позивача до суспільства, та встановлених у ньому правил (в т. ч. правових норм). Вказував, що процесуальна поведінка позивача свідчить про бажання уникнути встановленої у державі процедури доведення/спростування вини. Вказане змушує слідчі та судові органи витрачати робочий/службовий час на розгляд численних абсурдних і сутяжницьких скарг, позовів, звернень тощо. При цьому службовці судів, прокуратури, слідства обтяжені численними і в переважній більшості безпідставними скаргами особи, яка переховується від слідства, один за другим породжує нікчемні спори, мотивуючи це боротьбою за інтереси платників податків, однак при цьому намагається за рахунок цих же платників податків бюджету стягнути на свою користь моральної шкоди, еквівалентній 30 мінімальним пенсіям у Чернівецькій області на день розгляду справи, та ще й з мотивів проживання (фактично переховування) в одній з найзаможніших країн. Позивач підозрюється не просто в злочинах загальної кримінальної спрямованості, а у корупційних злочинах, тобто тих які спрямовані саме на розкрадання загального суспільного блага (бюджет того чи іншого рівня), що у поєднанні з переховуванням від слідства, ціною позову та його обґрунтування свідчить про цинічність міркувань про мораль та будь-яку шкоду для своєї специфічної моралі позивача, оскільки він намагається покращити свій матеріальний стан за рахунок бюджету. Зазначав, що адвокат не в змозі описати моральну шкоду свого клієнта, оскільки вони невідємні від його особистості і власних страждань і переживань. З тих же підстав неможливо описати типовими фразами, що потребує безпосереднє живе спілкування з представником. Крім цього зазначив, що з огляду на практику ЄСПЛ порушення ст.13 Конвенції має бути нерозривно повязане з порушенням будь-якої іншої статті Конвенції, а позивач не вказав у позовній заяві про порушення інших статтей Конвенції, крім 13, що підтверджує безпідставність посилань на порушення зазначеної статті Конвенції, адже позивач скористався правовим механізмом захисту свого права, передбаченим національним законодавством, а своєчасне виконання ГУ НП в Чернівецькій області рішення адміністративного суду, свідчить про поновлення порушених прав позивача у повному обсязі. Вважає, що подальше вимагання позивачем додаткового фінансового відшкодування свідчить про намагання останнього збагатитись за рахунок держави за малозначні порушення. Посилаючись на ст.ст. 22, 23, 1173 ЦК України, постанову Пленуму ВСУ від 27.03.1992 року №6 "Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди" та постанову Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", просив відмовити в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. 11 грудня 2018 року представником позивача спрямована на адресу суду відповідь на відзив, де представник вказав, що жодних доказів, які підтверджують зловживання позивачем процесуальними правами та правами передбаченими Законом України «Про звернення громадян» відповідач не надав і що виключно суд робить висновки про зловживання процесуальними правами. Позивач звернувся до суду з підстав гарантованих ст.56 Конституції України із позовом про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, а не про відшкодування йому витрат на професійну правничу допомогу. Вказував, що стаття 56 Конституції не вказує на будь-які обмеження щодо визначення терміну і «матеріальна шкода». За загальним правилом та в розумінні ст.22 Цивільного кодексу України, матеріальна шкода - це витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Такі витрати мають бути нерозривно повязані із і заходами, які особа вживає для відновлення свого порушеного права. Однак зазначені заходи не обмежені жодним переліком. Особа, яка вважає, що її права порушені самостійно обирає спосіб захисту порушеного права. Зазначав, що жоден процесуальний закон не може передбачити та охопити всі випадки можливих витрат повязаних із захистом порушеного права. Вважає, що звернення до суду з окремим позовом про відшкодування витрат є передбаченою ст.56 Конституції України альтернативою і в іншому випадку, ст.56 Конституції втрачає свій сенс та дієвість. Щодо моральної шкоди, вказав, що протиправні дії щодо фізичної особи, апріорі викликають у такої особи переживання, тривогу, почуття незахищеності перед свавіллям чиновників та інші негативні емоції. Звичайно, що такі негативні емоції мають свою «ціну», яка може бути як і символічною, так і повязаною із серйозними розладами здоров'я. Позивач, в даному випадку скористався передбаченим ст.56 Конституції України, правом вимоги на відшкодування моральної її завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади не обґрунтовуючи таку шкоду розладом здоровя, а виключно з метою притягнути посадових осіб, які порушили його права до певної фінансової відповідальності. Така відповідальність є справедливою сатисфакцією за пережиті позивачем негативні емоції, внаслідок порушення його прав. 17 грудня 2018 року відповідачем ГУ НП в Чернівецькій області подано до суду заперечення на відповідь на відзив, де представник відповідача вказав, що на виконання рішення Чернівецького окружного адміністративного суду, листом від 16.03.2018 року №977/123/05/12-2018, позивача повідомлено про повторний розгляд скарги від 12.11.2017 року та про можливість взяти участь у розгляді даної скарги особисто або через представника у визначений в листі період, а вже 25.04.2018 року на електронну адресу позивача було направлено відповідь на згадану скаргу, яку було розглянуто повторно. Крім того ГУНП було сплачено судовий збір на користь позивача. Отже заявлене порушене право позивача було поновлено вищевказаним рішенням суду, яке було належним чином виконано ГУНП, що свідчить про те що позивач отримав справедливу сатисфакцію, яка не завжди має грошовий характер. Часто справедливою сатисфакцією суд вважає саме встановлення факту порушення, на що також неодноразово наголошував Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях. Конституція є базовим законом і його норми знаходять своє втілення і розвиток в інших законах, які встановлюють умови і порядок відшкодування. Термін "Кожен" зовсім не означає, що відшкодування відбудеться будь-кому, хто про це буде стверджувати чи просити. Незаконними діями (бездіяльністю) має бути заподіяна шкода, і факт її заподіяння має бути доведений. Вказував, що представник позивача наводить суперечливі аргументи на підтвердження наявності заподіяної позивачу матеріальної шкоди. У пункті 53 Рішення по справі Федорченко та Лозенко проти України (заява №387/03), Європейський суд з прав людини вказав, що при оцінці доказів суд керується критерієм доведення "поза розумними сумнівом". Тобто, аргументи сторони мають бути достатньо вагомими, чіткими та узгодженими. В першу чергу слід звернути на те, що згідно доданих представником Позивача до позовної заяви доказів, а саме квитанції, згідно якої Позивач ніби оплатив послуги з надання правової допомоги 02.10.2018, тобто приблизно 9 місяців після розгляду справи № 824/82/18-а по суті та за тиждень до подачі позовної заяви по даній справі (09.10.2018 року згідно даних з офіційного веб-порталу "Судова влада України"). Як зазначає [PERSON] палата Верховного суду у постанові від 27 червня 2018 року по справі 826/1216/16 (номер в ЄДР 75149541): склад та розмір витрат, пов'язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов'язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Згадана вище квитанція видана в довільній формі та з порушенням порядку, передбаченому у Положенні про ведення касових операцій у національній валюті в Україні Постанова Правління Національного банку України від 29.12.2017 №148 та додатку до нього. Зазначене положення розповсюджує свою дію зокрема і щодо розрахунків між фізичними особами (п. 1 зазначеного Положення). Також зі змісту акту прийняття виконаних робіт згідно договору про надання правової допомоги від 30.12.2016, останній був складений в м. Заставна 19 березня 2018 року. Враховуючи те, що з жовтня 2012 року фактичним місцем проживання Позивача є ФРН (про що він вказує в скарзі від 12.11.2017 року, яка долучена до позовної заяви), а також суттєва відмінність підписів на договорі про правову допомогу, акті виконаних робіт та інших документах що міститься в матеріалах справи (звернення, скарги тощо), виникає обєктивний сумнів щодо факту чи дійсно саме Позивач підписував зазначені документи (договір та акт). Враховуючи те, що Позивач оголошений в міжнародний розшук по сьогоднішній день, сумнівним є факт його можливості проставлення підпису в акті виконаних робіт у м. Заставна а також розрахунку за послуги адвоката в готівковій формі. Інші докази, які б підтверджували факт такого розрахунку ні Позивачем ні представником Позивача до суду надано не було. Враховуючи зазначене вважаємо за необхідне викликати та допитати Позивача в якості свідка з приводу автентичності підписів на вищезгаданих документах. Щодо посилань Позивача на судову справу № 824/424/18-а то вона не відноситься до даного предмету спору та не підтверджує будь-які обставини справи, стосується розгляду іншого звернення Позивача до ГУНП (від 20.03.2018 року). В даному спорі позивач не оскаржував відповіді від 20.04.2018, що свідчить про намагання представника Позивача ввести суд в оману. В задоволенні позову просив відмовити. Ухвалою Шевченківського районного суду м.Чернівці від 26 грудня 2018 року закрито підготовче провадження та призначено розгляд справи по суті. Позивач та представник позивача в судове засідання не зявились. Представник позивача [PERSON] спрямував на адресу суду клопотання про розгляд справи у його та позивача відсутність. Просив позов задовольнити повністю. Представник відповідача\~ГУНП у\~Чернівецькій області в судове засідання не з'явився, спрямував на адресу суду клопотання з проханням розглядати дану справу у їх відсутність, підтримують в повному обсязі поданий відзив, просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача\~Державного казначейської\~служби України в судове засідання не з'явилися, хоча належним чином повідомлялася про день час та місце проведення підготовчого засідання, про поважність причин неявки суд не повідомили, а тому суд вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. У зв'язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд, у відповідності з ч.2 ст.247 ЦПК України, ухвалив здійснювати судове засідання без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Згідно ч.1 ст.3\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11\~ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до положень ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, а кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення. Суд, виходячи з даних вимог закону, вивчивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, обєктивно дослідивши і оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню, з наведених нижче підстав. Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 12 листопада 2017 року [PERSON] звернувся до Міністра внутрішніх справ України [PERSON] із скаргою на дії окремих працівників Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, якою просив повідомити з яких підстав його прізвище до цього часу перебуває серед переліку осіб, які переховуються від органів влади, якщо його місцеперебування достовірно відоме, а суд надав роз'яснення про те, що постанова про оголошення його в розшук втратила чинність понад два роки тому (а.с.5-6). 13 листопада 2017 року позивач звернувся із аналогічною скаргою на протиправну діяльність та бездіяльність на урядову гарячу лінію, зареєстрованою за номером МИ-7511422. (а.с.83). Подана позивачем скарга до Міністерства внутрішніх справ України [PERSON] направлена для розгляду до Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області. Листом №5122/123/04/12-2017 від 04 грудня 2017 року заступник начальника ГУ НП в Чернівецькій області [PERSON] повідомив позивача про те, що скарга щодо неправомірних, на його думку, дій окремих поліцейських ГУ НП в Чернівецькій області, розглянута. Зазначав, що з метою повної та об'єктивної перевірки його звернення, наказом Головного управління Національної поліції в Чернівецькій області, призначено проведення комісійного службового розслідування за участю поліцейського Чернівецького управління Департаменту внутрішньої безпеки Національної поліції України, про результати якої його буде проінформовано додатково (а.с.13). 18 грудня 2017 року позивач звернувся до ГУ НП в Чернівецькій області із заявою у якій клопотав повідомити йому персональний склад комісії, дату і номер наказу про створення цієї комісії та дату можливого засідання комісії, з метою прийняття участі у розгляді його звернення та бажанням особисто викласти аргументи особам, що її перевіряють (а.с.12). Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 16.02.2018 року, яке набрало законної сили 20.03.2018 року, задоволено адміністративний позов [PERSON] до ГУ НП в Чернівецькій області. Суд постановив визнати протиправною бездіяльність ГУ НП в Чернівецькій області щодо ненадання [PERSON] можливості прийняти участь у розгляді його скарги від 12.11.2017 року та зобовязав ГУ НП в Чернівецькій області провести повторний розгляд скарги [PERSON] від 12.11.2017 року із дотриманням прав скаржника, передбачених ст.18 Закону України «Про звернення громадян», в частині бути присутнім при розгляді скарги. Стягнуто з ГУ НП України в Чернівецькій області за рахунок його бюджетних асигнувань на користь [PERSON] судові витрати по справі, що складаються із судового збору у розмірі 704,80 грн. (а.с.44-47). Встановлені в судовому засіданні обставини справи, підтверджуються наявними в матеріалах цивільної справи письмовими доказами. Суд, надавши правову оцінку встановленим обставинам справи вважає необґрунтованими доводи позивача, що витрати на правову допомогу адвоката [PERSON], оплачених згідно договору про надання правової допомоги по адміністративній справі, є матеріальними збитками та окремо підлягають стягненню в цивільному порядку, з огляду на наступне. Стаття 56 Конституції України передбачає, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Згідно ч.1 ст. 170 Цивільного кодексу України держава набуває і здійснює цивільні права та обов'язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. В силу статті 1173 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до цієї норми обов'язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Таку ж позицію висловив Верховний Суд в постанові від 16.05.2018 р. у справі №454/32/16-ц. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв'язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних(неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб органу державної влади. Зазначені правовідносини врегульовано ст.1166 ЦК України, яка передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її завдала. Тобто наявність складу делікту та протиправних дій, вини завдавача шкоди. Положеннями\~ст. 15 Цивільного кодексу України\~встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у спосіб, визначений ч.2 цієї статті, зокрема відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно ч.1\~ст.20 ЦК України\~право на захист особа здійснює на свій розсуд. В силу ч.1\~ст.22 ЦК України\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пункт 2) ч.2 цієї статті до збитків також відносить доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Ч.3\~ст.22 цього Кодексу\~встановлює, що збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Якщо особа, яка порушила право, одержала у зв'язку з цим доходи, то розмір упущеної вигоди, що має відшкодовуватися особі, право якої порушено, не може бути меншим від доходів, одержаних особою, яка порушила право. Як роз'яснено у п. 11\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року за № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частина перша та друга\~статті 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Стаття 132 Кодексу адміністративного судочинства України передбачає, що судові витрати складаються із судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. До витрат, повязаних з розглядом справи, належать зокрема витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 статті 132 КАС України). Згідно ст. 134 КАС України, витрати, повязані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат субєкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Статтею 143\~КАС України\~визначено,\~що суд\~вирішує питання\~щодо судових\~витрат у\~рішенні,\~постанові або\~ухвалі. Учасники\~справи,\~свідки,\~експерти,\~спеціалісти,\~перекладачі можуть\~оскаржити судове\~рішення щодо\~судових витрат,\~якщо це\~стосується їхніх\~інтересів. Якщо сторона\~з поважних\~причин не\~може до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі подати\~докази,\~що підтверджують\~розмір понесених\~нею судових\~витрат,\~суд за\~заявою такої\~сторони,\~поданою до\~закінчення судових\~дебатів у\~справі,\~може вирішити\~питання про\~судові витрати\~після ухвалення\~рішення по\~суті позовних\~вимог. Для\~вирішення питання\~про судові\~витрати суд\~призначає судове\~засідання,\~яке проводиться\~не пізніше\~пятнадцяти днів\~з дня\~ухвалення рішення\~по суті\~позовних вимог. У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу. Представником позивача додано копію Договору про надання правової допомоги від 30.12.2016 року укладеного між [PERSON] та адвокатом [PERSON], за умовами якого адвокат зобовязався надавати правову допомогу, зокрема, в цивільних, господарських та адміністративних справах, у справах про адміністративні правопорушення, у справах окремого та наказного провадження, в кримінальному провадженні, в тому числі оскарження дій та бездіяльності службових та посадових осіб в якості захисника або представника потерпілого, тощо (а.с.20). Пунктом 3.1. Договору про надання правової допомоги визначено, що за правову допомогу передбачену п.1.2. Клієнт сплачує Адвокату винагороду в розмірі визначеною додатком №1 до цього Договору. Згідно Додатку №1 від 30.12.2016 року до Договору про надання правової допомоги від 30.12.2016 року за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату гонорар в розмірі 850,00 грн за годину участі Адвоката у судових засіданнях, часу витраченого на підготовку позовних заяв, відзиву на позовну заяву та доданих матеріалів, заяв, клопотань та інших процесуальних документів під час вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням та під час ознайомлення з матеріалами справи в суді та вчинення інших процесуально значимих дій. Оплата проводиться в готівковій формі у гривнях відповідно до актів виконаних робі (а.с.21). За надану правову допомогу по адміністративній справі №824/82/18-а позивачем та адвокатом [PERSON] 19 березня 2018 року підписано [PERSON] прийняття виконаних робіт (наданих послуг) на загальну суму 3400 грн., з яких 850 грн. за надання консультації, визнання позиції по справі (1 година) та 2550 грн. за підготовку позовної заяви та доданих матеріалів (3 год.) (а.с.23). Із зазначеного акту вбачається, що зауважень та претензій у [PERSON] і адвоката по якості виконаних робіт, ціні та обсягу немає. При цьому суд звертає увагу, що в [PERSON] прийняття виконаних робіт (наданих послуг) в персональних даних [PERSON] значиться різні дати народження, зокрема 1963 та 1973 роки народження. Крім цього, представником позивача додано оригінал квитанції №7 від 02 жовтня 2018 року з якої вбачається, що адвокатом [PERSON] прийнято від [PERSON] 3400,00 грн. (а.с.22). Підставою прийняття грошових коштів зазначено: «договір від 30.12.2016 року, акт, договір, консультація, заява». Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на професійну правничу допомогу. У випадках, передбачених законом, ця допомога надається безоплатно. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Витрати на правничу допомогу адвоката визначається сторонами на договірних засадах, які є вільними у своєму виборі. Дані витрати відносяться до судових витрат по справі та вирішуються судом в рішенні який постановив рішення по суті. Відповідно до розяснень, викладених в п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №6 від 27.02.1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв'язок та є вина зазначеної особи. З аналізу зазначених норм вбачається, що з огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга\~ст.1166 ЦК) відповідач звільняється від обовязку відшкодувати шкоду (у тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано не з його вини. Відповідно до частин 1, 2\~статті 23 ЦК України\~особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Згідно частини 1\~статті 1167 ЦК України\~моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до пункту 5\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» N 4 від 31 березня 1995 року\~відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Чернівецьким окружним адміністративним судом бездіяльність ГУ НП в Чернівецькій області щодо ненадання [PERSON] можливості прийняти участь у розгляді його скарги від 12.11.2017 року визнано протиправною та зобовязано ГУ НП в Чернівецькій області провести повторний розгляд скарги [PERSON] від 12.11.2017 року із дотриманням прав скаржника, передбачених ст.18 Закону України «Про звернення громадян», в частині бути присутнім при розгляді скарги. Частина 4 статті 82 ЦПК України передбачає, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 25 Закону України «Про звернення громадян» визначено, що громадянину на його вимогу і в порядку, встановленому чинним законодавством, можуть бути відшкодовані моральні збитки, завдані неправомірними діями або рішеннями органу чи посадової особи при розгляді скарги. Розмір відшкодування моральних (немайнових) збитків у грошовому виразі визначається судом. Таким чином, суд приходить до висновку, що внаслідок неправомірної бездіяльності відповідача, яка встановлена по адміністративній справі, позивачу завдано моральної (немайнової) шкоди, яка полягала в емоційних переживаннях, тривозі та негативних емоціях, які поніс позивач для захисту та відновлення свого порушеного права. Щодо визначення розміру визначених позивачем завданих йому моральних страждань, то суд приходить до наступних висновків. В обґрунтування розміру моральних страждань позивач виходив з того, що він фактично постійно проживає у Федеративній республіці Німеччина, де мінімальна заробітна плата складає 1498 Євро на місяць, а тому вважає справедливою сатисфакцію завданої моральної шкоди на рівні мінімальної місячної заробітної плати в країні проживання, що в гривневому еквіваленті складає 45000,00 грн. Проте суд, з такими висновками та доводами позивача погодитись не може, оскільки позивач [PERSON] є громадянином України, зареєстроване місце проживання в [INFO], відповідачами є органи державної влади України, спір вирішується Шевченківським районним судом м.Чернівці за правилами українського судочинства. Оцінивши встановлені у судовому засіданні фактичні обставини, з урахуванням принципів співмірності та справедливості, враховуючи вимоги розумності суд вважає, що достатньою та справедливою для компенсації моральних страждань позивача буде грошова сума в розмірі 8000,00 (вісім тисяч) гривень. Згідно ч.ч.1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторонам надано можливість повно реалізувати процесуальні права, надані їм законом, в тому числі надати докази. Враховуючи положення ч.7\~ст.81 ЦПК України\~суд позбавлений можливості самостійно збирати докази. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача грошову компенсацію завданої позивачу шкоди, яка складається з моральної шкоди в розмірі 8000грн. В задоволенні інших позовних вимог відмовити. Відповідно до ч.6\~ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за\~рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином,\~судові витрати\~по справі необхідно компенсувати за рахунок Держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. \~ \~ \~ \~На підставі викладеного,

Outcome: partial