Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-15 00:00:00

02.10.2018 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, в якому просить суд: стягнути з відповідача заборгованість по заробітній платі з відпускними у сумі 56011,35 грн.; зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію па нараховану, але не виплачену заробітну плату за період з 01 січня 2018 р. по 31 березня 2018 р., а також компенсацію за втрату частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати станом на момент звернення до суду; відшкодувати позивачу матеріальні та моральні збитки у розмірі 50 мінімальних заробітних плат, що складає станом на 02.10.2018 року 186150,00 грн. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що позивач з 02 лютого 1981 року працює на Українській студії телевізійних фільмів Укртелефільм на посаді електромеханік З початку 2018 року відповідач, посилаючись на складне економне становище та відсутність коштів, відмовився виплачувати позивачу нараховану заробітну плату за січень, лютий та березень 2018 р., внаслідок чого виникла заборгованість по заробітній платі разом з відпускними станом на 31 березня 2018 р. у сумі 56011,35 грн. Позивач вказує, що чекав на погашення заборгованості довгий час, але відповідач залишив її невиплаченою. У лютому-березні 2018 року позивач разом з іншими працівниками студії неодноразово звертався до голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. про надання йому довідки про заборгованість із заробітної плати за січень, лютий 2018 р., та довідки про його роботу на підприємстві, але Аврахов Т.Г. відмовився підписувати підготовлені бухгалтерією та підписані головним бухгалтером довідки, мотивуючи це тим, що він є ліквідатор і ніякого відношення до заробітної плати не має. 21.02.2018 та 26.02.2018 позивач разом з іншими працівниками студії через головного бухгалтера Пєхову С.В. звернулися до Головного управління Держпраці у Київській області та Департаменту соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради про порушення Авраховим Т.Г. законодавства про працю України в частині невиплати заробітної плати працівникам Укртелефільму. На підставі цього звернення, першим заступником начальника Головного управління Держпраці у Київській області Андрієнком В.С. з 05 квітня 2018 по 23 квітня 2018 були проведені інспекційні відвідування з метою отримати документи, які свідчать про невиплату заробітної плати працівникам Укртелефільму, але Аврахов Т.Г. жодного документу не надав. У червні 2018 р. позивач звернувся до Дніпровського районного суду м. Києва із заявою про видачу судового наказу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Дніпровським районним судом м. Києва було видано відповідний судовий наказ №755/8559/18 від 11.06.2018. Позивач вказує, що відповідач не погодився з рішеннями суду і звернувся до суду із заявою про скасування судового наказу, виданого Дніпровським районним судом м. Києва. Суд, розглянувши заяву відповідача, своїм рішенням скасував згаданий вище судовий наказ та наголосив, що вимоги позивача, з урахуванням обставин, зазначених відповідачем, повинні розглядатися у позовному провадженні, оскільки вони підлягають доказуванню, і на підставі ч. 3 ст. 171 ЦПК України скасував судовий наказ. Позивач зазначає, що відповідач достеменно знаючи про заборговану заробітну плату, свідомо не виплачує її, через що позивач не має можливості купити собі ліки, харчі, сплатити комунальні послуги тощо. Також позивач зазначає, що в результаті умисних, протиправних дій Аврахова Т.Г. стан його здоров'я різко погіршився і він опинився в лікарні з діагнозом - інсульт. 25 вересня 2018р. позивач отримав інвалідність другої групи. Позивач вказує, що тепер його подальше життя залежить від постійного належного курсу лікування. Обґрунтовуючи свої вимоги позивач посилається на положення ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115 КЗпП України, ст.ст. 1, 24 Закону України «Про оплату праці», а також вказує, що своєчасність та обсяг виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Позивач зазначає, що відповідно до положень розділу ІІІ чинного Колективного договору між адміністрацією і трудовим колективом студії Укртелефільм на 2016-2017 роки адміністрація (роботодавець) гарантує: забезпечення на студії умов оплати праці, порядок виплати надбавок, премій, авторських винагород та компенсаційних виплат (пункт 3.10); проведення індексації заробітної плати працівників у порядку, визначеному чинним законодавством, виплату компенсації працівникам втрати частки заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадити відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому законодавством (ст. 34 Закону України «Про оплату праці») (пункт 3.11.); здійснення виплати заробітної плати працівникам студії в першочерговому порядку (пункт 3.13). На обгрутування своїх вимог позивач також посилається на положення ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди», ст. 625 ЦК України, ст. 233 КЗпП України та рішення Конституційного Суду України від 15.10.2013 року у справі №8-рп/2013 і зазначає, що під заробітною платою, що належить працівникові, або, за визначенням, використаним у частині другій статті 233 Кодексу законів про працю України, належною працівнику заробітною платою необхідно розуміти всі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Беручі до уваги наведені норми законодавства тa їх тлумачення Конституційним судом України, позивач вважає, що має право на звернення до суду з позовом про стягнення з відповідача на свою користь заборгованості по заробітній платі. На думку позивача, це право відповідає засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим конституційного принципу верховенства права та не порушує балансу прав і законних інтересів інших працівників та роботодавця. Позивач звертає увагу суду, що заборговають по заробітній платі за січень, лютий та березень 2018 р., яка підтверджується табелями обліку робочого часу та довідками нарахованої заробітної плати, але не визнається нещодавно призначеним керівництвом роботодавця, змусила його звернутися до суду у порядку позовного провадження. Ухвалою суду від 05.10.2018 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, без виклику сторін. 12.10.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивач на підтвердження розміру заборгованості відповідача перед ним у розмірі 56011,35 грн. надав суду: довідку №33/03 від 12.03.2018 року (довідка від імені відповідача підписана першим заступником генерального директора [PERSON] та головним бухгалтером С.В. Пєховою та скріплена печаткою відділу кадрів); довідку № 32/02 від 12.03.2018 року (довідка від імені відповідача підписана першим заступником генерального директора [PERSON] та начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] та скріплена печаткою відділу кадрів); наказ №22 від 27.02.2018 року про надання відпустки на 252 календарних днів (наказ було підписано від імені відповідача [PERSON] О,І. Відповідач вказує, що наразі підприємство перебуває в стадії реорганізації шляхом перетворення, відповідні дані були внесені до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.12.2018 року. Головою комісії з перетворення на підставі наказу Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 21.12.2017 року №519 зі змінами від 06.04.2018 року №211 з 21.12.2017 року було призначено Аврахова Т.Г. Посилаючись на положення ст. 105 ЦК України, відповідач зазначає, що фактично з 21.12.2017 року всі права керівника студії «Укртелефільм» перейшли до Голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. За результатами перевірки комісії щодо перевірки правомірності нарахування зарплат з 2015 року по 2018 рік Аврахов Т.Г. повідомив, що з 21 грудня 2017 року пo 18 червня 2018 року він нікого не уповноважував діяти від імені відповідача, здійснював повноваження першої особи та підписував всі документи особисто, печатку зберігав в сейфі та ставив особисто при потребі. Протягом усього зазначеного періоду Аврахов Т.Г. у відрядженні та відпустці не перебував, тобто діяльність від імені відповідача не припиняв. Відповідач зазначає, що до позовної заяви позивач надав довідки про заробітну плату, які були підписані від імені керівника ДП першим заступником генерального директора [PERSON]. За твердженням відповідача, [PERSON] не мав жодних повноважень діяти від імені відповідача, а саме видавати та підписувати від імені відповідача довідки про заробітну плату, використовуючи бланк відповідача. З незрозумілих причин довідки були скріплені печаткою відділу кадрів, а не печаткою ДП. За твердженням відповідача, позивач не надав суду документи, що підтверджують повноваження першого заступника генерального директора [PERSON] видавати відповідні довідки про заробітну плату, відповідно до своїх посадових обов'язків, що визначені посадовою інструкцією [PERSON] таких повноважень також не мав. Відповідач вказує, що за таких обставин можна зробити висновок, що [PERSON] не видав позивачу довідки про заробітну плату не маючи жодних повноважень та відповідно вказані довідки є недійсними. Форма довідки про розмір заборгованості по заробітній платі №33/03 від 12.03.2018 року не відповідає вимогам чинного законодавства, зокрема змісту постанови Кабінету Міністрів України №1266 від 26.09.2001 року. Відповідач стверджує, що попри посилання позивача, останній не звертався до Голови комісії з перетворення в установленому порядку для отримання відповідних довідок про заробітну плату, в матеріалах справи відсутні докази, що підтверджують факт звернення позивача в установленому порядку до відповідача з метою отримання довідок. Ця обставина, на думку відповідача, підтверджує той факт, що позивач не отримував від відповідача довідок про заробітну плату. Також відповідач зазначає, що підставою для скасування судового наказу від 11.06.2018 року про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати був той факт, що позивач використав як доказ наявності заборгованості відповідача перед ним, підроблений документ, а саме довідку №99/01 від 29.05.2018 року, яку від імені відповідача було підписано [PERSON] та Пєховою С.В. не зважаючи на той факт, що на момент підписання довідки вказані особи припинили трудові відносини з відповідачем (наказ №Н-327/1 від 27.03.2018 року, наказ №Н-327/2 від 27.03.2018 року). До позовної заяви позивач надав інші довідки, ніж ті, які були додані до заяви про видачу судового наказу. Усі довідки мають однаковий зміст, однак різниця в даті підписання та номері реєстрації. Довідки, що додані до позовної заяви датовані раніше. Відповідач вказує, що з метою зупинення злочинної діяльності позивача, 25.07.2018 року до Дніпровського управління поліції ГУ НП в м. Києві було подано заяву про злочин, передбачений ст. 358 КК України. Ухвалою суду від 20.08.2018 року Дніпровське управління поліції ГУ НП в м. Києві зобов'язано внести відомості та розпочати розслідування за заявою представника відповідача. Крім того, відповідач вказує, що за результатами огляду кабінету начальника відділу кадрової та адміністративної роботи, яка оформлювала накази про відпустки, було встановлено факт відсутності первинних документів, що підтверджується актом від 16.03.2013 року, тож не зрозуміло яким чином були оформлені накази про надання відпусток за відсутності кадрових документів. Наказ про надання відпустки позивачу підписав [PERSON] не маючи на це повноважень, а позивач не надав доказів, що підтверджують право [PERSON] на підписання наказів про надання відпусток. Посилаючись на положення ст.ст. 10, 24 Закону України «Про відпустки» відповідач вказує, що в наказі про надання відпустки №22 від 27.02.2018 року передбачена кількість днів відпустки, що перевищує граничні обмеження щодо її тривалості, заяви про звільнення позивач не подавав, крім того, початок відпустки значиться з 01.03.2018 року, а у довідці про заборгованість по заробітній платі вказаний період заборгованості з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року. Також відповідач зазначає, що позивачем додано до позовної заяви копію штатного розкладу станом на 01.06.2017 року, який підписаний [PERSON], хоча станом на вказану дату генеральним директором підприємства у відповідності до наказу №76-К від 22.07.2016 року був Омельчук С.І., тож [PERSON] генеральним директором не був та не мав повноважень на підписання штатного розпису. Стосовно стягнення моральної та матеріальної шкоди відповідач зазначає, що з наданих позивачем копій лікарняних та квитанцій вбачається, що позивач проходив лікування та отримав 2 групу інвалідності, однак, на думку відповідача, дана обставина не є підставою для притягнення відповідача до відповідальності та стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди, оскільки позивач не надав доказів, що підтверджують вину відповідача, причинний зв'язок між діями відповідача та заподіяною шкодою. 12.10.2018 року до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 16.10.2018 року клопотання відповідача про розгляд справи в порядку загального позовного провадження залишено без задоволення. 24.10.2018 року до суду надійшло клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Ухвалою суду від 25.10.2018 року клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін задоволено, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до судового засідання. 01.11.2018 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив відповідача на позовну заяву зі змісту якої вбачається, що позивач просить задовольнити його позовні вимоги в повному обсязі посилаючись на те, що відповідач намагаючись поставити під сумнів розмір нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень-березень 2018 р., зі свого боку не надав суду розрахунок суми боргу, який мав би бути виплачений позивачу. За таких умов, на думку позивача, відповідач повністю визнає суму (розмір) нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за січень-березень 2018 р., яка зазначена позивачем в позовній заяві. На думку позивача він надав суду достатньо документальних доказів наявності нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2018 р. по 31.03.2018 р., нарахування якої було проведено бухгалтерією підприємства на підставі первинних бухгалтерських та кадрових документів, засвідчених підписами головного бухгалтера Пєхової С.В. і начальника відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON] Додатковими доказами наявності нарахованої, але не виплаченої заробітної шаги за січень-березень 2018 р. є, на думку позивача, Звітність «Звіт про суми нарахованої заробітної плати за лютий 2018 р.» та Таблиця 6 «Відомості про нарахування заробітної плата застрахованим особам за лютий 2018 р.». Звіти за лютий 2018 р. особисто підписав голова комісії з перетворення Аврахов Т.Г. та головний бухгалтер Пєхова С.В. 19.03.2018 р. Відповідні звіти є обов'язковими щомісячними документами, що складаються бухгалтерією Укртелефільму на підставі первинних бухгалтерських документів та документів інших структурних підрозділів, починаючи з 2011 р., вони підписуються головним бухгалтером і керівником та подаються до контролюючих органів. Позивач вказує, що право першого заступника генерального директора [PERSON] підписувати документи Української студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» підтверджується: Статутом підприємства, затвердженим головою державного комітету телебачення та радіомовлення України 23.05.2001 р. (згідно п.5.1 цього Статуту «до складу керівництва Укртелефільму входять заступники генерального директора, що призначаються генеральним директором»); посадовою інструкцією, затвердженою в.о. генерального директора Петренком В.М. 03.07.2015 р. (п.4.4 та п.5.8); Довіреністю №137/01 від 28.11.2016 р., виданою Українською студією телевізійних фільмів «Укртелефільм», в особі, генерального директора Омельчука С.І. Позивач вказує, що накази або розпорядження, якими б першого заступника генерального директора [PERSON] було би відсторонено від виконання ним своїх посадових обов'язків та заборонено підписувати будь-які документи, не видавалися. Табелі обліку використання робочого часу за січень-березень 2018 р. складені та підписані посадовими особами структурних підрозділів - відповідальними за ведення обліку використання робочого часу: Борисевич Т.Ю. - начальник дільниці технічного обслуговування відеозйомок та монтажу; [PERSON]. - начальник відділу кадрової та адміністративної роботи; Аніщенко О.В. - начальник відділу господарсько-технічного забезпечення; Бевз О.М. - головний спеціаліст служби головного інженера. Позивач звертаю увагу суду, що у своєму відзиві відповідач не ставить під сумнів (не оскаржує) достовірність складених та підписаних посадовими особами Укртелефільму табелів обліку використання робочого часу за січень-березень 2018 р., на підставі яких бухгалтерія студії нарахувала позивачу заробітну плату за січень-березень 2018 р. Позивач вказує, що Штатний розклад на 01.02.2018 р., затверджений головою комісії з перетворення Авраховим Т.Г., свідчить про те, що позивач з 01.02.2018 р. продовжував бути штатним працівником і займав посаду електромеханіка з відповідним окладом, а тому мав отримувати щомісячну заробітну плату згідно посадового окладу. Накази (розпорядження) про надання відпусток позивачу були оформлені і складені начальником відділу кадрової та адміністративної роботи на підставі первинних кадрових документів та особистої заяви позивача. Позивач зазначає, що право [PERSON] (начальник відділу кадрової та адміністративної роботи) підписувати кадрові документи, яким також є Наказ (розпорядження) про відпустки, відповідачем не заперечується. Позивач зазначає, що згідно Наказу (розпорядження) про надання відпустки бухгалтерія підприємства нарахувала відпускні, але позивач їх так і не отримав. Згідно ст. 21 Закону України «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше 3 (трьох) днів до початку відпустки. На думку позивача, посилання відповідача на новий Статут студії, затверджений 20.03.2018 р., на процес перетворення підприємства, на звернення до правоохоронних органів тощо - не звільняє відповідача від визначеного чинним законодавством обов'язку з виплати йому нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.01.2018 пo 31.03.2018 рр. Загалом позивач вважає, що відповідач не надав суду жодних документальних доказів або обґрунтованих фактів, які б свідчили про відсутність заборгованості перед ним із виплати заробітної плати за січень-березень 2018 Р· 09.11.2018 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив на позовну заяву зі змісту яких вбачається, що відповідач не визнає заявлених позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивач у відповіді на відзив зазначив, що [PERSON] на його думку мав право підписувати документи від імені відповідача. На підтвердження своєї думки позивач зазначив, що пунктом 5.1. Статуту 2001 року передбачено, що до складу керівництва Укртелефільму входять заступники генерального директора. Крім того, позивач надав копію посадової інструкції [PERSON], затвердженої 03.07.2015 року та копію довіреності №137/01 від 28.11.2016 року, виданої [PERSON] Позивач зазначив, що документів по Укртефільму, яким було заборонено [PERSON] підписувати документи від відповідача не видавалось. За твердженням відповідача, вказані позивачем обставини не відповідають дійсності. ДП «Укртелефільм» перебуває в стані реорганізації шляхом перетворення, відповідні дані було внесено до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань 26.12.2017 року. Головою комісії з перетворення на підставі наказу Державного комітету телебачення і радіомовлення України від 21.12.2017 року №519 зі змінами від 06.04.2018 року №211 з 21.12.2017 року було призначено Аврахова Т.Г. Відповідно до ст. 105 ЦК України до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. З моменту відкриття ліквідаційної процедури всі права керівника юридичної особи переходять голові ліквідаційної комісії (ліквідатору). Враховуючи викладене відповідач вказує, що фактично з 21.12.2017 року всі права керівника ДП «Укртелефільм» перейшли до Голови комісії з перетворення Аврахова Т.Г. За результатами перевірки комісії щодо перевірки правомірності нарахування зарплат з 2015 року по 2018 рік Аврахов Т.Г. повідомив, що з 21 грудня 2017 року по 18 червня 2018 року він нікого не уповноважував діяти від імені ДП «Укртелефільм», здійснював повноваження першої особи та підписував всі документи особисто, печатку зберігав в сейфі та ставив особисто при потребі. Протягом усього зазначеного періоду Аврахов Т.Г. у відрядженні та відпустці не перебував, тобто діяльність від імені відповідача не припиняв. Відповідно до своїх посадових обов'язав, що визначні посадовою інструкцією [PERSON] не мав повноважень на підпис документів від імені відповідача, в довіреності від 28.11.2016 року №137/01, що додана позивачами до відповіді на відзив відповідача також не передбачено права [PERSON] підписувати від імені відповідача документи, зокрема що стосуються фінансово-господарської діяльності відповідача. За твердженням відповідача, вказана довіреність була видана для представництва інтересів відповідача та відповідно і передбачала підпис документів в межах виключно представництва. Крім того, голова комісії з перетворення Аврахов Т.Г. на підставі наказу від 28.12.2017 року №07 видав наказ про скасування довіреностей, виданих до 31.12.2017 року. Таким чином, відповідач робить висновок, що [PERSON] не маючи жодних повноважень видав позивачу довідки про заробітну плату не маючи жодних повноважень та відповідно вказані довідки є недійсними. У відповіді на відзив позивач зазначив, що табелі обліку за січень-березень 2018 року підписані уповноваженими посадовими особами структурних підрозділів - відповідальних за ведення обліку використання робочого часу. При цьому, відповідач вказує, що позивач не надав суду доказів про те, що зазначені у відповіді на відзив особи були уповноважені відповідачем на ведення табелів обліку робочого часу у січні-березні 2018 року. Крім того, у відповідача є лише табель обліку робочого часу за березень 2018 року. Табелі за січень-лютий 2018 року відсутні. Ще одним доказом наявності заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі на думку позивача є Звітність «Звіт про суми нарахованої заробітної плати за лютий 2018 року» та «Відомості про нарахування заробітної плати застрахованим особам за лютий 2018 року». Однак відповідач зазначає, що у відповідача відсутні оригінали наданих позивачем документів (Звіту та Відомостей), а отже відповідач не може впевнитись, що цей документ дійсний. Факт відсутності документів, а саме первинних бухгалтерських документів та кадрових документів підтверджується копією Aкту про відмову надати письмове пояснення головним бухгалтером Пєховою С.В. факту відсутності необхідних документів для проведення інвентаризації та поточної бухгалтерської звітності від 01.03.2018 року №А-31, копією Акту про відсутність первинної документації в бухгалтерії від 27.03.2018 №326/3, копією Акту про відмову надати письмове пояснення Козаковою О.І. причин відсутності первинних документів в відділі кадрової та адміністративної роботи від 16.03.2018 року №А-316, копіями заяв про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 367 КК України , копією листа Державної аудиторська служба України від 05.02.2018 року №03-14/49. У відповіді на відзив позивач зазначив, що накази про надання відпусток позивачу були оформлені начальником відділу кадрової та адміністративної роботи на підставі заяви. При цьому, відповідач зазначає, що на кожного працівника на підприємствах, установах, організаціях ведеться особова картка форма П-2, затверджена наказом Держкомстату та Міністерства оборони України від 25 грудня 2009 р. №495/656. Дані з вказаної картки використовуються працівниками кадрової служби для правильного оформлення відпусток. За результатами огляду кабінету начальника відділу кадрової та адміністративної роботи, яка оформлювала накази було встановлено факт відсутності первинних документів. Вказана обставина підтверджується Актом від 16.03.2018 року №А-316, копією заяви про кримінальне правопорушення за ч. 1 ст. 367 КК України до Київської місцевої прокуратури №4 від 04.04.2018 року №Л-85. За таких обставин відповідач вказує, що незрозуміло яким чином був оформлений наказ про надання відпуски, якщо відсутні кадрові документи. До позовної заяви позивач надав наказ №22 від 27.02.2018 року про надання відпустки на 252 календарних днів. Накази про надання працівнику (працівникам) відпустки складаються працівником кадрової служби або уповноваженою ним на це особою, підписуються керівником організації або уповноваженим ним на це особою, оголошуються працівнику під розписку. За твердженням відповідача, вказаний наказ від імені керівника з незрозумілих причин підписував [PERSON] не маючи на це жодних повноважень. В матеріали справи позивач не надав документів, що підтверджують право [PERSON] на підпис наказів про надання відпусток. Відповідно до ст. 10 Закону України «Про відпуски» загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів. Статтею 3 Закону України «Про відпустки» визначено, що за бажанням працівника у разі його звільнення (крім звільнення за порушення трудової дисципліни) йому має бути надано невикористану відпустку з наступним звільненням. Датою звільнення в цьому разі є останній день відпустки. Крім того, у відповідності зі ст. 24 Закону України «Про відпустки» у разі звільнення працівнику за його бажанням може виплачуватись грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А І групи. За твердженням відповідача, наказ про надання відпустки, який був підписаний не уповноваженою особою, передбачена кількість днів відпустки для позивача, яка перевищує встановлені ст. 10 Закону України «Про відпустки» обмеження щодо її тривалості. Заяви про звільнення на дату видачі наказу про відпустки позивач не писав. В судовому засіданні позивач підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній та просить позов задовольнити. Представники позивача в судовому засіданні підтримали вимоги позовної заяви з підстав викладених у позові та відповіді на відзив, просять позов задовольнити, також в судовому засіданні стороною позивача відкликано клопотання про витребування доказів, яке міститься у позовній заяві. Додатково представники пояснили суду, що стороною позивача надано всі необхідні документи, які підписані та засвідчені належними особами і які встановлюють наявність заборгованості із заробітної плати у відповідному розмірі. Надані докази представники вважають належними та допустимими. За січень-березень 2018 року позивачу дійсно була нарахована, але не виплачена заробітна плата і той факт, що підприємство знаходиться в стані реорганізації не звільняє роботодавця від обов'язку виплати заробітної плати. Крім того, представники вказують, що відповідачем визнано факт заборгованості за січень-лютий 2018 року, наказ про надання відпустки не оспорювався і ніким не скасований. Наказ про відпуску відповідає вимогам законодавства, оскільки позивачу була надана відпустка за вісім відпрацьованих років. Надані стороною позивача докази є належними та допустимими, оскільки начальник відділу кадрів був звільнений 27.03.2018 року, а [PERSON] 20.01.2018 року. Посилання сторони відповідача на проведення реорганізації підприємства та звернення із відповідними заявами до правоохоронних органів, на думку представників, не звільняє відповідача від здійснення належних працівникові виплат. Представник відповідача в судовому засіданні частково визнала позовні вимоги в межах суми у розмірі 7650,00 грн. за два місяці січень-лютий 2018 року. Представник зазначає, що з 21.12.2017 року підприємств знаходиться в стадії реорганізації і з 21.01.2018 року всі повноваження керівника перейшли до голови комісії з реорганізації, тож [PERSON] не мав права підписувати довідки про заробітну плату. За словами представника, наказ про надання відпустки позивачу відповідачем не скасовувався, оскільки він не приймався у встановленому порядку і підписаний не повноваженими особами. Крім того, за твердженням представника, позивач не звертався у встановленому порядку до відповідача за отриманням довідки про заробітну плату. Стосовно моральної шкоди, представник вважає, що її наявність не підтверджена, оскільки не підтверджений причинно-наслідковий зв'язок. На даний час на підприємстві відсутні первинні документи, оскільки їх було знищено колишніми працівниками, і керівництво підприємства вживає заходів до поновлення документів. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, оцінивши докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об'єктивно та всебічно з'ясувавши обставини справи, приходить до наступного висновку. Згідно ст. 7 Закону України «Про плату праці», законодавство про оплату праці ґрунтується на Конституції України і складається з Кодексу законів про працю України, цього Закону, Закону України "Про колективні договори і угоди", Закону України "Про підприємства в Україні" та інших актів законодавства України. Відповідно до положень ст. 43 Конституції України, кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. За змістом ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Згідно ст. 115 КЗпП України, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Відповідно до ст.ст. 24, 31, 32 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. У разі, коли день виплати заробітної плати збігається з вихідним, святковим або неробочим днем, заробітна плата виплачується напередодні. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Відомості про оплату праці працівника надаються будь-яким органам чи особам лише у випадках, передбачених законодавством, або за згодою чи на вимогу працівника. Трудові спори з питань оплати праці розглядаються і вирішуються згідно з законодавством про трудові спори. Як вбачається з матеріалів справи, на підтвердження наявності заборгованості відповідача перед позивачем щодо виплати заробітної плати та оплати щорічної основної відпустки, позивач посилається на довідку №33/03 від 12.03.2018 року, яка підписана першим заступником генерального директора [PERSON] та головним бухгалтером Пєховою С.В., містить печатку відділу кадрів, і зі змісту якої вбачається, що заборгованість по заробітній платі перед позивачем за період з 01.01.2018 року по 31.03.2018 року згідно табелів робочого часу станом на 01.04.2018 року становить готівкою - 56011,35 грн., а разом з податками - 69579,32 грн. (а.с. 5). За змістом довідки №32/02 від 12.03.2018 року, яка підписана першим заступником генерального директора [PERSON] та начальником відділу кадрової та адміністративної роботи [PERSON], містить печатку відділу кадрів, позивач дійсно працює на Українській студії телевізійних фільмів «Укртелефільм» з 02.02.1981 року (наказ №30-к від 02.02.1981 року) до цього часу на посаді електромеханіка дільниці підготовки та обслуговування зйомок з посадовим окладом 3825,00 грн. (а.с. 6). При цьому, відповідач не визнає належність та допустимість наданих позивачем доказів, а саме вказаних довідок, посилаючись на те, що вони підписані неповноважними особами та не містять належної печатки підприємства. Натомість стороною відповідача надано довідку №Д/7/6 від 10.12.2018 року зі змісту якої вбачається, що посадовий оклад позивача станом на 01.01.2018 року та станом на 01.02.2018 року становить 3825,00 грн., а загальна сума заробітної плати за період з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року становить 7650,00 грн. разом з податками та зборами (а.с. 195). Відповідно до положень ст.ст. 76, 77, 78, 79, 80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст.ст. 81, 89 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно наказу №26/К від 20.04.2018 року перший заступник генерального директора [PERSON] був звільнений із займаної посади з 23.04.2018 року (а.с. 51). Відповідно до наказу №Н-327/1 від 27.03.2018 року, начальник кадрів та адміністративної роботи [PERSON] була звільнена із займаної посади з 30.03.2018 року (а.с. 52). Отже, на час видачі та підписання довідок про розмір заробітної плати та розмір заборгованості по ній (12.03.2018 року), вказані особи займали посади першого заступника генерального директора і начальника кадрів та адміністративної роботи відповідно, також на вказану дату видачі довідок Пєхова С.В. займала посаду головного бухгалтера. Наявні в матеріалах справи дані про звернення до правоохоронних органів щодо незаконності видачі працівникам довідок про розмір заборгованості по заробітній платі не впливають на ознаки належності та допустимості цих довідок, оскільки станом на час розгляду справи жодного вироку суду з приводу незаконності відповідних дій, як встановлено в судовому засіданні, судом не ухвалювалось. За змістом наказу №189-к від 16.07.2018 року, Аврахов Т.Г. був призначений на посаду генерального директора з 16.07.2018 року (а.с. 75). Відповідно до положень ч. 4 ст. 105 ЦК України, на які посилається відповідач як на підставу своїх заперечень проти позову, до комісії з припинення юридичної особи (комісії з реорганізації, ліквідаційної комісії) або ліквідатора з моменту призначення переходять повноваження щодо управління справами юридичної особи. Голова комісії, її члени або ліквідатор юридичної особи представляють її у відносинах з третіми особами та виступають у суді від імені юридичної особи, яка припиняється. Згідно наказу №519 від 21.12.2017 року «Про перетворення ДП Українська студія телевізійних фільмів «Укртелефільм» у Публічне акціонерне товариство «Укртелефільм», головою комісії з перетворення призначено Аврахова Т.Г. При цьому, згідно вказаного наказу, чітко визначений перелік функції голови комісії, який не містить посилань на те, що будь-які документи, які видаються підприємством має підписувати лише голова комісії з перетворення (а.с. 68-71). Крім того, у вказаному наказі зазначено, що голова комісії спільно з членами комісії, до якої входить і головний бухгалтер Пєхова С.В., мають забезпечити дотримання соціально-правових гарантій працівників підприємства під час перетворення. При цьому, саме за підписом Пєхової С.В. позивачу була видана довідка про розмір заборгованості по заробітній платі і саме за звернення головного бухгалтера Пєхової С.В. на Урядову гарячу лінію від 21.02.2018 року та Департамент соціальної політики виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 26.02.2018 року про порушення законодавства про працю України в частині невиплати заробітної плати працівникам адміністрацією «Укртелефільму», Головним управлінням держпраці у Київській області 03.05.2018 року на підприємство було накладено штраф у розмірі 11169,00 грн. (а.с. 15-17). Отже, головний бухгалтер Пєхова С.В. належно виконуючи покладені на неї обов'язки щодо забезпечення дотримання соціально-правових гарантій працівників підприємства під час перетворення, мала повноваження для підписання відповідної довідки щодо розміру заборгованості по заробітній платі. Стосовно наявності на довідках про розмір заробітної плати та заборгованість по ній підпису першого заступника генерального директора [PERSON] суд зазначає наступне. Відповідно до п. 5.1. Статуту відповідача, що був чинним на час виникнення спірних правовідносин, управління Укртелефільмом здійснює генеральний директор, який призначається головою Держкомінформу України, шляхом укладення контракту. До складу керівництва Укртелефільмом входять заступники генерального директора, що призначаються генеральним директором (а.с. 86-92). За змістом п.п. 1.1., 1.4., 4.4., 5.8., 5.10 Посадової інструкції першого заступника генерального директора від 09.07.2015 року, з якою [PERSON] ознайомився 03.07.2015 року, перший заступник генерального директора належить до професійної групи «Керівники». За відсутності генерального директора його обов'язки виконує перший заступник генерального директора. Перший заступник генерального директора у межах своєї компетенції готує та підписує накази, розпорядження, календарні плани робіт над новими фільмами і терміни виробництва фільмів. Перший заступник генерального директора у межах своєї компетенції підписує та візує документи, приймає управлінські рішення (а.с. 136-139). За таких обставин, враховуючи, що Аврахов Т.Г. був призначений на посаду генерального директора з 16.07.2018 року та за відсутності генерального директора, [PERSON] мав право підписання довідок та наказів, що передбачено його повноваженнями у відповідній посадовій інструкції. Крім того, суд критично відносить до позиції відповідача щодо невідповідності форми довідок вимогам чинного законодавства, відсутності звернення позивача до відповідача у встановленому порядку за отриманням відповідних довідок, адже у своїх заявах по суті справи та усних пояснення представника, відповідач посилається на відсутність первинних документів, тож наявність таких офіційних звернень позивача не призводить до їх належної видачі. Посилання сторони відповідача на порушення формальних процедур, підписання довідок [PERSON] вказують на намагання сторони відповідача уникнути стягнення заборгованості і таки посилання не можуть бути підставою для відмови у позові, адже з початку 2000-х років в Україні ведеться персоніфіковий облік і його дані в повній мірі вказують на наявність всіх виплат працівнику та їх види. При цьому, відповідач таких даних суду не надав і не звертався до суду з клопотанням про витребування відповідних доказів. За змістом наказу №22 від 27.02.2017 року, позивачу надана щорічна основна відпустка за період роботи з 02.02.2009 року по 02.02.2018 року з 01.03.2018 року по 15.11.2018 року на 252 календарних дня. Вказаний наказ підписаний як керівником підприємства [PERSON] та керівником структурного підрозділу [PERSON] (а.с. 7). Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідач зазначає, що керівництво підприємства не вбачає необхідності скасування вказаного наказу, оскільки вважає, що такого наказу підприємство не видавало, враховуючи, що його підписано неповноважними особами та порушено граничні терміни відпустки, які передбачені ст. 10 Закону України «Про відпустки». Однак, суд з врахуванням висновку про наявність повноважень [PERSON] на підписання наказів та розпоряджень, зазначає, що за таких обставин відповідач не був позбавлений можливості видати наказ/розпорядження про недійсність наказу про надання позивачу відпустки, адже заборгованість по заробітній платі у розмірі 56011,35 грн. включає і оплату щорічної відпустки, яка відноситься до категорії додаткової заробітної плати. Відповідно до положень ст.ст. 6, 10 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Загальна тривалість щорічних основної та додаткових відпусток не може перевищувати 59 календарних днів, а для працівників, зайнятих на підземних гірничих роботах, - 69 календарних днів. При цьому, зі змісту наказу про надання позивачу відпустки вбачається, що відпустка надана за період роботи з 02.02.2009 року по 02.02.2018 року, тобто за дев'ять років роботи. Таким чином, відпустка строком на 252 календарних дня за останні дев'ять років роботи надана позивачу у відповідності до норм Закону України «Про відпустки». Враховуючи, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості з виплати основної заробітної плати та її додаткової частини у вигляді оплати щорічної основної відпустки в загальному розмірі 56011,35 грн., і суд прийшов до висновку про належність та допустимість довідки №33/03 від 12.03.2018 року щодо розміру заборгованості, позов в цій частині підлягає до задоволення. Відповідно до положень ст. 95 КЗпП України, заробітна плата підлягає індексації у встановленому законодавством порядку. За змістом ст.ст. 33, 34 Закону України «Про оплату праці», в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру: пенсії; стипендії; оплата праці (грошове забезпечення); суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування, крім щомісячних страхових виплат потерпілим на виробництві (з урахуванням виплат на необхідний догляд за потерпілим) та членам їхніх сімей і пенсій, які індексуються відповідно до закону за цими видами страхування; суми відшкодування шкоди, заподіяної фізичній особі каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я, а також суми, що виплачуються особам, які мають право на відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, крім суми виплат, що здійснюються відповідно до законодавства про загальнообов'язкове державне соціальне страхування; розмір аліментів, визначений судом у твердій грошовій сумі. Кабінет Міністрів України може встановлювати інші об'єкти індексації, що не передбачені частиною першою цієї статті. З матеріалів справи вбачається, що заборгованість по виплаті заробітної плати і оплаті щорічної основної відпустки становить загальний розмір 56011,35 грн. При цьому, судом також встановлено на підставі письмових доказів, що з 01.03.2018 року позивач перебував у відпустці. Отже, заборгованість з основної заробітної плати виникла за період з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року. За таких обставин суд приходить до висновку, що позовні вимоги стосовно зобов'язання відповідача виплатити заборгованість по заробітній платі з урахуванням її індексації підлягають до часткового задоволення, і відповідач має виплатити позивачу індексацію заборгованості по заробітній платі за період з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року, оскільки вся інша сума у межах 56011,35 грн. є оплатою щорічної основної відпустки. При цьому, оплата щорічної основної відпустки здійснюється на підставі середньої заробітної плати, а індексації підлягають грошові доходи громадян, отримані у гривнях на території України. Виплати, що мають разовий характер, не індексують. Не є об'єктом індексації середній заробіток, інші виплати разового характеру. Отже, суми, які розраховані із середнього заробітку індексації не підлягають, тому відповідач має сплатити суму заборгованості по заробітній платі з урахуванням її індексації за період з 01.01.2018 року по 28.02.2018 року. При цьому, як вбачається з матеріалів справи, між сторонами відсутній спір стосовно розміру заробітної плати позивача за січень та лютий 2018 року, адже обидві надані сторонами довідки про розмір посадового окладу вказують, що такий розмір становить 3825,00 грн. (а.с. 6, 195). За змістом ст.ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати (далі - компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру: пенсії; соціальні виплати; стипендії; заробітна плата (грошове забезпечення) та інші. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 21 лютого 2001 р. N159 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, дія цього Порядку поширюється на підприємства, установи та організації всіх форм власності і господарювання та застосовується у всіх випадках порушення встановлених термінів виплати грошових доходів, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати (далі - компенсація) проводиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати грошових доходів, нарахованих громадянам за період, починаючи з 1 січня 2001 року. Компенсації підлягають такі грошові доходи разом із сумою індексації, які одержують громадяни в гривнях на території України і не мають разового характеру, зокрема: заробітна плата (грошове забезпечення). Сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Враховуючи наведені норми чинного законодавства України, позивач дійсно має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати. При цьому, відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. Однак, позивач просить суд зобов'язати відповідача нарахувати та виплатити йому компенсацію втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати станом на 02.10.2018 року, що відповідає даті звернення позивача до суду з відповідним позовом. Враховуючи межі заявлених позовних вимог та порядок обчислення компенсації втрати частини грошових доходів громадян, суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги в цій частині підлягають до задоволення, оскільки позивач самостійно визначив відповідний період меншим ніж це передбачено нормами діючого закону, що є його правом та не порушує прав відповідача. Стосовно стягнення матеріальних та моральних збитків у розмірі 186150,00 грн., суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення таких вимог, з огляду на наступне. За змістом ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Вивчивши зібрані у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв'язку з порушенням його прав на оплату праці, що в свою чергу призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Порушення права на оплату праці, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із роботодавця винного у виникненні заборгованості із заробітної плати. При цьому, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди до 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial