Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-13 00:00:00

У липні 2014 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про повернення майна. Свої вимоги позивач обґрунтовувала тим, що 31.10.2007 року за мировою угодою, затвердженою Дніпровським районним судом м. Києва [PERSON] передала [PERSON] тимчасову споруду (нежитлову господарську будівлю), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 26.10.2011 року КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" за [PERSON] було зареєстровано право власності на вказану будівлю. 12.06.2013 року ухвалою апеляційного суду м. Києва було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва про визнання мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] про передачу тимчасової споруди (нежитлової господарської будівлі), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Отже, як стверджувала позивач, правочин був визнаний судом недійсним. З огляду на вищезазначене, позивач просила суд зобов'язати [PERSON] повернути їй тимчасову споруду (нежитлову господарську будівлю), що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. У процесі розгляду справи позивач подала заяву про зміну позовних вимог та просила суд стягнути з [PERSON] вартість безпідставно набутого майна - нежитлової господарської будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], у розмірі 1577147,00 грн. та суму неотриманого доходу у розмірі 42000,00 грн., а всього - 1997147,00 грн. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги своєї довірительки підтримав, просив суд їх задовольнити. Представник позивача вказав, що мирову угоду, затверджену ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва, визнано недійсною, так як апеляційний суд м. Києва своєю ухвалою скасував ухвалу місцевого суду про її визнання. Представник позивача зазначив, що позивачем було проведено оцінку вартості спірної нежитлової господарської будівлі, яка складає 1578120,00 грн. Крім того, він пояснив, що [PERSON] користувалась цією нежитловою господарською будівлею з моменту укладення мирової угоди, тобто з 31.10.2007 року. У своїх поясненнях представник позивача також неодноразово наголошував на тому, що на даний час він є власником спірного майна, так як [PERSON] повернула спірне майно [PERSON], з яким нею було укладено договір купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року, а [PERSON] в свою чергу передав це майно представнику позивача [PERSON] Крім того, представник позивача зазначив, що між ним та ФОП [PERSON] 19.06.2013 року було укладено договір оренди нежитлової господарської будівлі за адресою: [ADDRESS]. На підставі викладеного представник позивача просив суд стягнути з відповідача не лише вартість спірної нежитлової господарської будівлі, а й суму неотриманого доходу у розмірі 425000,00 грн. Відповідач та її представник у судовому засіданні проти позову заперечували, просили суд відмовити у його задоволенні. Зокрема, представник відповідача наголошував на тому, що [PERSON] не є потерпілою особою, оскільки представник позивача [PERSON] стверджує, що саме він є власником спірного майна. Крім того, представник відповідача зазначив, що позивачем та її представником не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] на момент укладення мирової угоди була власником спірного майна, вартість якого позивач просить відшкодувати. Заслухавши пояснення осіб, які брали участь у справі, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає не задоволенню з наступних підстав. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики було визнано мирову угоду, відповідно до якої [PERSON] передала належну їй на праві приватної власності нежитлову господарську будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], [PERSON] в рахунок боргу; визнано за [PERSON] право власності на нежитлову господарську будівлю загальною площею 214 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS]; зобов'язано БТІ м. Києва зареєструвати за [PERSON] нежитлову господарську будівлю загальною площею 214 кв.м., розташовану за адресою: [ADDRESS] (а.с.5). Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 29.09.2011 року було внесено зміни до ухвали про затвердження мирової угоди стосовно зазначення загальної площі будівлі, а саме зазначено загальну площу 60,9 кв.м замість 214 кв.м. 26.10.2011 року [PERSON] зареєструвала у КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" право приватної власності на нежитлову будівлю, що розташована за адресою: [ADDRESS], що вбачається з витягу про державну реєстрацію прав (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.3). 12.06.2013 року ухвалою апеляційного суду м. Києва було скасовано ухвалу Дніпровського районного суду м. Києва від 31.10.2007 року про затвердження мирової угоди, питання про визнання мирової угоди передано на новий розгляд до суду першої інстанції (а.с.9). З рішення Дніпровського районного суду м. Києва від 16.01.2014 року у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за договором позики вбачається, що ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 06.12.2013 року відмовлено у визнанні мирової угоди, укладеної між [PERSON] та [PERSON] (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.89-92). Як вбачається з позовної заяви, позивач просить суд стягнути з відповідача вартість безпідставно набутого майна та суму неотриманого доходу у порядку, передбаченому ч.2 ст.1213 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Ст.1213 ЦК України передбачено, що набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. В обґрунтування позовних вимог та на підтвердження виникнення права власності на нерухоме майно, відшкодування вартості якого вимагає позивач, представником позивача було долучено до матеріалів справи договір купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], відповідно до умов якого [PERSON] (продавець) передає у власність [PERSON] (покупець) нежитлову господарську будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS], а [PERSON] приймає її і сплачує за неї грошову суму, передбачену п.2 цього договору. За домовленістю сторін продаж відчужуваного майна провадиться за 80000,00 грн., які продавець сплачує щомісячно по 1000,00 грн. до 05.05.2014 року. За умовами договору продавець зобов'язався оформити даний договір нотаріально у визначеного покупцем нотаріуса на протязі 1 місяця з дня повного розрахунку за вказану будівлю (а.с.114). Відповідно до ст.657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Представник позивача в судових засіданнях неодноразово наголошував на тому, що предметом договору купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року було саме рухоме майно, яке на даний час не може бути повернуте в натурі, а тому відповідач повинна відшкодувати [PERSON] його вартість. Згідно ст.181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Відповідно до вимог ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Державна реєстрація прав на нерухомість є публічною, здійснюється відповідним органом, який зобов'язаний надавати інформацію про реєстрацію та зареєстровані права в порядку, встановленому законом. Розкривають зміст поняття "нерухома річ" також наступні законодавчі акти. Зокрема, ст.1 Закону України "Про іпотеку" визначено, що нерухоме майно (нерухомість) - це земельні ділянки, а також об'єкти, розташовані на земельній ділянці і невід'ємно пов'язані з нею, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. П.1.10.1 ст.1 Закону України "Про податок з доходів фізичних осіб" встановлено, що нерухоме майно (нерухомість) - це об'єкти майна, які розташовуються на землі і не можуть бути переміщені в інше місце без втрати їх якісних або функціональних характеристик (властивостей), а також земля. Ст.5 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки, а також на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких неможливе без їх знецінення та зміни призначення, а саме: підприємства як єдині майнові комплекси, житлові будинки, будівлі, споруди (їх окремі частини), квартири, житлові та нежитлові приміщення. Крім того, у ст.4 Закону "Про оренду державного та комунального майна" зазначено, що нерухоме майно поділяється на будівлі, споруди, приміщення. Враховуючи норми чинного законодавства, визначальною умовою для державної реєстрації прав власності будь-якого об'єкту є визначення його статусу: чи є цей об'єкт нерухомим майном. Так, ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" встановлено, що державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно є офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових права на нерухоме майно. Крім того, згідно вказаного Закону об'єкти нерухомого майна мають бути капітального типу, а не тимчасовими, що є притаманним для малих архітектурних форм і тимчасових споруд для провадження підприємницької діяльності. Також відповідно до абз.7 п.4 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 22.06.2011 №703, не підлягають державній реєстрації речові права та їх обтяження на малі архітектурні форми, тимчасові, некапітальні споруди, що розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни призначення. Тобто об'єкт не може вважатись нерухомим майном, якщо він є тимчасовим, а відповідно, якщо об'єкт є рухомим майном, то він не підлягає державній реєстрації. Виходячи з цього, можна зробити висновок, що предметом договору купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року є саме нерухоме майно, так як право власності на згадану будівлю було зареєстроване у встановленому законом порядку. Зокрема, даний факт підтверджується витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, в яких чітко зазначено, що об'єктом нерухомого майна є нежитлова господарська будівля загальною площею 60,9 кв.м за адресою: [ADDRESS]; витягом про державну реєстрацію прав (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.3); договорами купівлі-продажу ? частини нежитлової господарської будівлі від 30.07.2013 року (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.81,82); технічним паспортом на нежитловий будинок (приміщення) (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.123-126); листом КП "Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності на об'єкти нерухомого майна" від 04.03.2013 року №5799 (И-2013) (цивільна справа №2/756/1585/14, а.с.127). Отже, позивачем та її представником не доведено, що предметом компенсації є рухоме майно. Згідно ч.1 ст.220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Відповідно до вимог ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. Враховуючи положення ст.ст.216,220 ЦК України, договір купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року, за яким позивач нібито придбала це нерухоме майно, є нікчемним у зв'язку з недотриманням вимог законодавства про обов'язкове нотаріальне посвідчення цього договору, його державної реєстрації (згідно вимог ст.210 ЦК України у редакції, що діяла на час укладення договору) та державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Таким чином, у позивача будь-якого права на нерухоме майно, що є предметом правочину, законність якого вона оспорює, не виникало. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що зазначений правочин, на який посилається [PERSON], як на підставу виникнення у неї права власності на нежитлову господарську будівлю, є нікчемним та неукладеним, тобто таким, на підставі якого не могло виникнути право власності на предмет цього правочину. Окрім цього, згідно ч.1 ст.635 ЦК України попереднім є договір, сторони якого зобов'язуються протягом певного строку (у певний термін) укласти договір в майбутньому (основний договір) на умовах, встановлених попереднім договором. Так, договір купівлі-продажу нежитлової господарської будівлі від 05.09.2007 року, укладений між [PERSON] та [PERSON], за своєю формою та змістом є саме попереднім договором, а право власності у набувача не може виникнути за попереднім договором. Також позивач та її представник в обґрунтування позовних вимог посилаються на те, що [PERSON] є потерпілою особою в розумінні ст.1212 ЦК України. Так, суб'єктами зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є набувач (боржник) та потерпілий (кредитор). Набувачем є особа, яка набула або зберегла майно без достатньої правової підстави або на підставі, що згодом відпала. Потерпілий - це особа, за рахунок якої відбулось безпідставне переміщення майнових цінностей. Предметом зобов'язань з набуття, збереження майна без достатньої правової підстави є безпідставно набуте майно з усіма змінами, яких воно зазнало або може зазнати. [PERSON] та її представником не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того, що позивач є потерпілою особою у розумінні ст.1212 ЦК України, тобто особою, яка, на її думку, є неволодіючим власником безпідставно набутого [PERSON] майна. Зокрема, не надано доказів на підтвердження того, що [PERSON] на час укладення мирової угоди з [PERSON] була власником спірного нерухомого майна - нежитлової господарської будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Крім того, представник позивача [PERSON] в судових засіданнях неодноразово наголошував на тому, що він є власником нежитлової господарської будівлі, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], посилаючись, зокрема, на договір оренди від 19.06.2013 року, укладений між ним та ФОП [PERSON] (а.с.112-113), а тому зважаючи на вищезазначене [PERSON] взагалі не можна вважати потерпілою особою в розумінні ст.1212 ЦК України. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Позивач та її представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що [PERSON] було безпідставно набуто майно, а саме - нежитлова господарська будівля за адресою: [ADDRESS], та доказів на підтвердження того, що [PERSON] була власником спірного нерухомого майна на час укладення мирової угоди, а представником позивача [PERSON] також не надано жодних документів, які б підтверджували його право власності на спірне майно. Таким чином, в матеріалах справи відсутні докази на підтвердження того, кому саме на даний час належить на праві власності нежитлова господарська будівля за адресою: [ADDRESS], а тому неможливо встановити, хто є потерпілою особою в розумінні ст.1212 ЦК України та відповідно має право звернутися з позовом про стягнення вартості безпідставно набутого майна та суми неотриманого доходу. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити [PERSON] у задоволенні її позову. З огляду на вищенаведене, відповідно до ст.ст.15, 16, 181, 182, 203, 215, 216, 220, 657, 1212, 1213 Цивільного кодексу України, та,

Outcome: dismissed