Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-07 00:00:00

У червні 2020 року позивачі звернулися із позовом до Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова Вадима Вячеславовича, Державного підприємства «Сетам», Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшенко Віталія Володимировича, треті особи: Служба у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації, [PERSON] про визнання недійсним торгів та скасування рішення про державну реєстрацію права власності. Свої позовні вимоги мотивували тим, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 28 жовтня 1993 року та по теперішній час. Крім того зазначають, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрована та постійно проживає у квартирі за адресою: [ADDRESS] з 22 червня 2016 року та по теперішній час. Разом з [PERSON] зареєстрована та постійно проживає у зазначеній вище квартирі її малолітня донька [PERSON] , [INFO] , з 19 липня 2016 року та по теперішній час. Вказують, що власником квартири [ADDRESS] є [PERSON] на підставі кредитного договору № ML-009/163/2007 від 17 травня 2007 року. При цьому, [PERSON] не зареєстрованій у зазначеній квартирі. Зазначають, що відповідно до витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва про зареєстрованих осіб ) житловому приміщенні за адресою: [ADDRESS] зареєстровано 4 особи, у тому числі неповнолітня [PERSON] , [INFO] . 08 серпня 2013 року рішенням Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/4858/13 за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором було задоволено позовні вимоги позивача та вирішено стягнути зі [PERSON] заборгованість за кредитним договором на загальну суму 206 055,95 грн., витрати по сплаті судового збору в сумі 2060,56 грн. Посилаються, що квартира за адресою: [ADDRESS] перебуває у іпотеці на підставі Договору наступної іпотеки № PCL-009/163/2007 від 17.05.2007 р. у ЗАТ «ОТП БАНК», правонаступником якого є ТОВ «ОТГ Факторинг Україна». У позові позивачі стверджують, що на виконанні приватного виконавця Корольова Вадима Вячеславовича перебуває виконавче провадження № 59257296 з виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва за позовом ТОВ «ОТП Факторинг Україна» до [PERSON] про стягнення заборгованості. 03 червня 2019 року приватним виконавцем було винесено Постанову про ррешт майна боржника [PERSON] у виконавчому провадженні 59257296. Сума боргу на підставі Рішення Деснянського районного суду м. Києва у справі № 754/4858/13 становить 206 055,95 грн. заборгованості за кредитним договором та 2 060,56 грн. витрат по сплаті судового збору. У процесі вчинення виконавчих дій приватним виконавцем було описано належну [PERSON] квартиру за адресою: [ADDRESS] , проведено її оцінку, і винесено акти про проведення електронних торгів на її реалізацію. У січні 2020 року опубліковано оголошення про проведення електронних торгів, лот № 402388, у березні 2020 року опубліковано оголошення про проведення електронних торгів, лот № 414872 та призначено проведення торгів на 04 травня 2020 року о 09:00. Зазначають, що на підставі Протоколу № 478411 від 04.05.200 р. переможцем торгів, організованих ДП «СЕТАМ» визнано [PERSON] як такого, що запропонував найбільшу ціну предмета іпотеки - трикімнатної квартири за адресою: [ADDRESS] . До травня 2020 р. на переможця були покладені обов`язки зі сплати коштів за придбання квартири винагороду організатору торгів ДП «СЕТАМ», до 19 травня 2020 р. 12 травня 2020 р. приватним виконавцем Корольовим В.В. було винесено Акт про реалізацію предмета іпотеки як підставу виникнення права власності на спірну квартиру. Посилаються, що 25 травня 2020 року переможцем торгів [PERSON] було отримано Свідоцтво про право власності на спірну квартиру та здійснено державну реєстрацію права власності Приватним нотаріусом Ляшенко Віталієм Володимировичем, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2086480580000. Позивачі вважають саму процедуру передачі квартири на реалізацію з торгів та продаж квартири іншому власнику незаконними з огляду на те, що Службою у справах дітей Солом`янської районної в м. Києві державної адміністрації було надіслано до приватного виконавця Корольова В.В. заперечення щодо на реалізацію майна боржника [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] , де проживає та зареєстрована малолітня [PERSON] , [INFO] . При цьому позивачу-1 було рекомендовано звернутися до суду для захисту житлових прав та інтересів дитини. Позивачі стверджують, що оскільки малолітня [PERSON] , [INFO] , є зареєстрованою у спірній квартирі із 19.07.2016 року, приватному виконавцеві Корольову В.В. необхідно було взяти до уваги відповідь від Служи у справах дітей стосовно заперечення на реалізацію майна [PERSON] , в саме: квартири [ADDRESS] , в якій зареєстрована та проживає малолітня [PERSON] , [INFO] . Вказують, що враховуючи вимоги Закону України "Про виконавче провадження", Закону України "Про основи соціального захисту бездомних громадян і безпритульних дітей", а також положення Інструкції і Порядку, державний або приватний виконавець зобов`язаний у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, отри мат попередню згоду органу опіки та піклування або відповідне рішення суду, про яке, зокрема, зазнач; в заяві на реалізацію арештованого майна. Таким чином на думку позивачів, Відповідач -1 та Відповідач - 2 не виконали законні вимоги Служби у справ дітей Солом`янської РДА та продовжують порушувати право на житло малолітньої [PERSON] , [INFO] . Окрім того посилаються, що спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] та відповідно до п.1 Закону У краї «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів іноземній валюті» від 03.06.2014 року, протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове май яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предмет іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечень зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. З урахуванням викладеного вище просили позовні вимоги задовольнити. 04.06.2020 року згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями дану справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 09.06.2020 року у справі відкрито спрощене позовне провадження без виклику сторін, встановлено відповідачам 15-ти денний термін з дня отримання копії ухвали на подання відзиву на позовну заяву. 26.10.2020 року до суду від відповідача Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Ляшенка Віталія Володимировича надійшов лист, у якому останній зазначив, що при видачі свідоцтва про придбання нерухомого майна яке було предметом іпотеки, ним було дотримано усіх процедур, які визначені нормами чинного законодавства України. Крім того просив розгляд справи провести без його участі. 29.10.2020 року від третьої особи [PERSON] надійшли до суду письмові пояснення у яких останній проти позовних вимог заперечував. Зазначив, що [PERSON] та [PERSON] є неналежними позивачами у даній справі, оскільки зазначені особи не були власниками вказаної квартири. Вказує, що [PERSON] придбав спірну квартиру за результатами електронних торгів, та лише після придбання даної квартири з`ясував, що в ній зареєстровані особи, які не мали права власності на дану квартиру та не брали кредит. Стверджує, що протягом червня-липня 2020 року позивачі чинили перешкоди [PERSON] та його членам сім`ї у користуванні спірною квартирою. Зазначає, що [PERSON] має бути залучений до участі у справі в якості відповідача, а не третьої особи. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позову. Крім того, просить суд проводити розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням (викликом) сторін. 05.11.2021 року від відповідача Приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Корольова В.В. надійшов відзив на позовну заяву у якому останній проти позовних вимог заперечив. Вказав, що згідно свідоцтва про народження, батьками малолітньої [PERSON] [INFO] є [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] не є батьком неповнолітньої [PERSON] , тому згода органу опіки і піклування на відчуження належної боржнику квартири не потребувалась. Положення Закону Україну «Про охорону дитинства», Закону України «Про основи соціального захисту бездомних громадян та безпритульних дітей» також не передбачають заборону на укладення правочинів, щодо нерухомого майна, що належить особі, яка не є батьком дитини та дитина не перебуває на його утриманні. Таким чином зазначає, що згода органу опіки і піклування на продаж житла, у якому зареєстрована дитина, але яке не належить її батькам, не потрібна. Крім того посилається, що згідно Витягу з Реєстру територіальної громади м. Києва станом на 30.01.2020 року [PERSON] [INFO] була зареєстрована на адресою: [ADDRESS] - 19.07.2016 року без попередньої на це письмової згоди Іпотекодержателя (ТОВ «ОТП Факторинг Україна), відтак дана реєстрація місця проживання [PERSON] є нікчемною та не породжує жодних правових наслідків. Таким чином, [PERSON] [INFO] не набула жодних прав, які можуть бути порушені при укладенні угод з предметом іпотеки. [PERSON] та [PERSON] (Позивачі ) у позовній заяві зазначили, що нібито спірна квартира є єдиним житлом [PERSON] і відповідно до п.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, нібито не могла бути примусово стягнута. Разом із тим, останніми не надано доказів того, що вони уповноважені законом на звернення до суду, в тому числі і на подання позовної заяви в інтересах [PERSON] . Вказує, що позивачі мають право звертатися до суду лише за захистом своїх особистих прав та позбавлені процесуального права звертатися до суду за захистом прав та інтересів інших осіб ( [PERSON] ) і стверджувати про можливе порушення таких прав та інтересів. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позову. 03.12.2020 року позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив у якому останній зазначив, що він набув право користування спірною квартирою ще у 1993 році, оскільки спірна квартира належала його матері, [PERSON] , а Позивач - 2 постійно проживав у зазначеній квартирі з 1993 року разом з родиною. Позивач - 1 набула право користування зазначеною квартирою з дозволу власника [PERSON] про перебування квартири в іпотеці Позивач - 2 не знала та на момент її реєстрації у спірній квартирі знати не могла. Вказує, що місце проживання неповнолітньої [PERSON] , [INFO] було визначено за місцем реєстрації її матері [PERSON] правомірно та у відповідності до вимог чинного законодавства України. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення у справі «Савіни проти України» від 18 грудня 2008 року). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» від 13 травня 2008 року пункт 50, «Кривіцька та Кривіцький проти України» від 02 грудня 2010 року). Зазначає, що підстава, на якій місце проживання малолітньої [PERSON] [INFO] , яка реєструвалася в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалася, у тому числі іпотекодержателем АТ «ОТП Банк» чи його правонаступником ТОВ «ОТП Факторинг Україна» з моменту 12.12.2019 р., коли останні дізналися про факт такої реєстрації, про що зазначає Відповідач - 1, тому вважається, що дитина набула права користування цим житлом на законних підставах. Також звертає увагу, що іпотекодержатель жодного разу та жодним чином не поцікавився об`єктом іпотеки, тим фактом, хто є зареєстрованим та хто фактично проживає у спірній квартирі. З урахуванням викладеного вище, просить суд позов задовольнити. 31.12.2020 року представником відповідача ДП «Сетам» подано до суду письмові пояснення у яких останній зазначив, що відповідно до п. 44 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що згідно зі статтею 32 Цивільного кодексу України, статтею 177 Сімейного кодексу України та статті 17 Закону України «Про охорону дитинства» батьки не мають права без дозволу органу опіки та піклування укладати договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або спеціальній реєстрації, відмовлятися від належних дитині майнових прав, здійснювати розподіл, обмін, відчуження житла, зобов`язуватися від імені дитини порукою, видавати письмові зобов`язання. Згідно з підпунктом 3.1 пункту 3 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 у разі укладення правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, у тому числі договорів щодо поділу, обміну житлового будинку, квартири за участю малолітніх осіб, а також осіб, над якими встановлено опіку або піклування, нотаріус перевіряє наявність дозволу органу опіки та піклування на укладення таких правочинів. У зв`язку з наведеним необхідно виходити із того, чи мала дитина право власності на предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Посилається, що договір іпотеки було укладено 17.05.2007 року за № РСЬ-009/163/2007. Дитина, про яку йдеться мова у позові, народилась після укладення договору іпотеки - 28.06.2007. Тому, згоду від органу опіки та піклування на реалізацію квартири, що є предметом іпотеки отримувати потрібно не було. Окрім того, боржник у виконавчому провадженні № 59257296, у рамках якого відбулись оскаржувані торги, тобто [PERSON] не є батьком дитини - [PERSON] . Оскільки неповнолітня [PERSON] не є донькою боржника у виконавчому провадженні № 59257296 та попереднього власника реалізованої арештованої квартири, народилась та була зареєстрована за адресою квартири, яка є предметом іпотеки тільки після укладення договору іпотеки, то підстав для задоволення позовних вимог немає. Зазначає, що у позовній заяві не доведено порушення норм порядку під час проведення оскаржуваних торгів, впливу таких порушень на результат електронних торгів та порушення законних прав Позивача у результаті проведення електронних торгів. Наголошує, що права позивачів ніяким чином порушено не було, оскільки позивачі не є ні власниками, ні сторонами виконавчого провадження, ні учасниками оскаржуваних торгів. З урахуванням викладеного вище просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.08.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання третьої особи про розгляд справи у судовому засіданні із повідомленням сторін. У зв`язки із тим, що розгляд справи відбувається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, то сторони у судове засідання не викликалися. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Статтею 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При розгляді справи судом встановлено, що 17 травня 2007 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] було укладено Кредитний договір № ML-009/163/2007 (а.с. 18-23). Для забезпечення повного і своєчасного виконання [PERSON] зобов`язань, визначених Кредитним договором № ML-009/163/2007, між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] 17 травня 2007 року було укладено Договір іпотеки № PCL-009/163/2007, відповідно до умов якого, іпотекодавець передав в іпотеку нерухоме майно- квартиру [ADDRESS] . 06.03.2013 року Деснянським районним судом було видано виконавчий лист про стягнення № 2-329/12 про стягнення із [PERSON] на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» заборгованості за кредитом у розмірі 2 899 311,65 грн. витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 700,00 грн. витрати із інформаційно-технічного забезпечення судового процесу у розмірі 120,00 грн. (84-85). 03.06.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. було винесено постанову про відкриття ВП № 59257296 із примусового виконання виконавчого листа № 2-329/12 виданого 06.03.2013 року Деснянським районним судом м. Києва, боржник: [PERSON] , стягував: ТОВ «ОТП Факторинг Україна» (а.с. 86-87). 03.06.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 93-94). 03.06.2019 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. було винесено постанову про опис та арешт майна боржника [PERSON] , а саме: квартиру [ADDRESS] (а.с. 95-98). 04.05.2020 року ДП «Сетам» було проведено електронні торги з реалізації арештованого майна - предмету іпотеки- квартири [ADDRESS] . Результати проведення електронних торгів оформлено протоколом № 478411, переможцем торгів ста учасник № 8 - [PERSON] (а.с. 27-28). 12.05.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. було складено акт про реалізацію предмета іпотеки - квартири [ADDRESS] (а.с. 29). 25.05.2020 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Ляшенко В.В. було видано свідоцтво [PERSON] про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с. 30). Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимогст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З аналізу наведених норм законів, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] та [PERSON] посилались на те, що при передачі приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Корольовим В.В. на реалізацію арештованого нерухомого майна: № 60 в будинку [ADDRESS] до ДП «Сетам», не було отримано дозвіл органу опіки і піклування на її реалізацію, оскільки в спірній квартирі зареєстрована малолітня дитина, [PERSON] , [INFO] , з 19 липня 2016 року, незважаючи на пряму заборону передачі на реалізацію нерухомого майна, без згоди органу опіки і піклування. Так, умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку регламентується Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження, як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі, органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з частиною другою статті 16, частиною першою статті 215 ЦК України одним із способів захисту порушеного права є визнання недійсним правочину, укладеного з недодержанням стороною (сторонами) вимог, встановлених частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 цього Кодексу, зокрема у зв`язку з невідповідністю змісту правочину цьому Кодексу та іншим актам цивільного законодавства. Виходячи з аналізу правової природи процедури реалізації майна на прилюдних торгах, яка полягає у продажу майна, тобто в забезпеченні переходу права власності на майно боржника, на яке звернено стягнення, до покупця - учасника прилюдних торгів, та враховуючи особливості, передбачені законодавством щодо проведення прилюдних торгів, складання за результатами їх проведення акта проведення прилюдних торгів є оформленням договірних відносин купівлі-продажу майна на публічних торгах, тобто є правочином. Наведене узгоджується з нормами частини четвертої статті 656 ЦК України, за якою до договору купівлі-продажу на біржах, аукціонах (публічних торгах) застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їх суті. Таким чином, правова природа продажу майна з публічних торгів дає підстави для можливості визнання торгів недійсними за правилами визнання недійсними правочинів, зокрема на підставі норм цивільного законодавства (статей 203, 215 ЦК України) про недійсність правочину як такого, що не відповідає вимогам закону, у разі невиконання вимог щодо процедури, порядку проведення торгів. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України в постанові від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15. Крім того, у вказаній постанові зазначено про необхідність дослідження судом обставини щодо того, чи впливають порушення, допущені при підготовці та проведенні прилюдних торгів, на права позивача. Частиною першою - третьою статті 61 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що реалізація арештованого майна (крім майна, вилученого з цивільного обороту, обмежено оборотоздатного майна та майна, зазначеного у частині восьмій статті 56 цього Закону) здійснюється шляхом електронних торгів або за фіксованою ціною. Порядок проведення електронних торгів визначається Міністерством юстиції України. Початкова ціна продажу нерухомого майна визначається в порядку, встановленому статтею 57 цього Закону. Згідно з частиною першою, третьою статті 57 Закону України «Про виконавче провадження» визначення вартості майна боржника здійснюється за взаємною згодою сторонами виконавчого провадження. У разі якщо сторони виконавчого провадження не дійшли згоди щодо вартості майна, визначення вартості майна боржника здійснюється виконавцем за ринковими цінами, що діють на день визначення вартості майна. Для проведення оцінки за регульованими цінами, оцінки нерухомого майна, транспортних засобів, повітряних, морських та річкових суден виконавець залучає суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання. Наказом Міністерства юстиції України від 29 вересня 2016 року № 2831/5 було затверджено Порядок реалізації арештованого майна (далі - Порядок), яким визначено правила та особливості проведення прилюдних (електронних) торгів. У постанові Верховного Суду України від 06 квітня 2016 року у справі № 3-242гс16 викладено правовий висновок, що при вирішенні спору про визнання електронних торгів недійсними судам необхідно встановити, чи мало місце порушення вимог Порядку та інших норм законодавства при проведенні електронних торгів; чи вплинули ці порушення на результати електронних торгів; чи мало місце порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати електронних торгів. У постанові Верховного Суду України від 29 листопада 2017 року у справі № 668/5633/14-ц, провадження № 6-231цс17, також викладено правовий висновок, що головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, що могли вплинути на результат торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Отже, головною умовою, яку повинні встановити суди, є наявність порушень, які могли вплинути на результати торгів, а тому, окрім наявності порушення норм закону при проведенні прилюдних торгів, повинні бути й порушення прав і законних інтересів особи, яка їх оспорює, способом захисту яких є визнання прилюдних торгів недійсними. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Верховного Суду України: від 18 листопада 2015 року у справі № 6-1884цс15, від 25 листопада 2015 року у справі № 6-1749цс15, від 13 квітня 2016 року у справі № 6-2988цс15, від 29 листопада 2017 року у справі № 6-231цс17. Так, пунктом 28 розділу VІІІ Інструкції з організації примусового виконання рішень, зі змінами згідно з Наказом Міністерства юстиції від 21 березня 2018 року № 855/5 (далі - Інструкція) передбачено, що у разі передачі на реалізацію нерухомого майна, право власності на яке або право користування яким мають діти, необхідний попередній дозвіл органів опіки та піклування, що надається відповідно до закону. Якщо такий дозвіл не надано, виконавець продовжує виконання рішення за рахунок іншого майна боржника, а в разі відсутності такого майна повертає виконавчий документ стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 9 частини першої статті 37 Закону. Разом з тим, вирішуючи спори щодо захисту прав дітей під час укладення договорів купівлі-продажу, суди повинні в кожному конкретному випадку перевіряти право користування житловим приміщенням дитиною, яке може ґрунтуватися на документальній підставі (довідка про наявність зареєстрованих осіб на житловий площі, серед яких зазначена й дитина) та на законі (стаття 405 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно з частиною другою статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Для підтвердження проживання однією сім`єю необхідно підтвердити факт ведення спільного господарства, наявність спільного бюджету, піклування та підтримку один одного морально і матеріально. Частиною першою статті 405 ЦК України визначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Разом із тим, передбачене статтею 177 СК України, статтею 17 Закону України «Про охорону дитинства» та статтею 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» положення про необхідність отримання попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення батьками договору щодо майна, право на яке має дитина, спрямоване на захист майнових прав дітей, тому підставою для визнання недійсним договору щодо майна, право на яке має дитина, за позовом її батьків є порушення майнових прав дитини внаслідок укладення такого договору, а не сам по собі факт відсутності попереднього дозволу органу опіки і піклування на укладення такого договору. Зазначений правовий висновок висловлений в постановах Верховного Суду України від 20 січня 2016 року у справі № 6-2940цс15 та від 10 лютого 2016 року № 6-3005цс15. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09 жовтня 1979 року в справі «Ейрі проти Ірландії» (пункт 24), рішення від 13 травня 1980 року в справі «Артіко проти Італії» (пункт 35), рішення від 30 травня 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. У зв`язку з наведеним суд повинен був виходити з того, чи мала малолітня дитина право користування спірною квартирою на момент проведення електронних торгів та чи порушено внаслідок відчуження обтяженої квартири її немайнові права (право користування зазначеним житлом). При цьому, статтею 242 ЦК України встановлено, що законними представниками малолітніх та неповнолітніх дітей є саме їх батьки (усиновлювачі), опікуни або інша особа, встановлені законом. Статтею 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачено, що реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. За змістом зазначених норм матеріального права за умови встановлення місця проживання батьків (усиновлювачів) або одного з них місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце їх проживання, а відсутність або наявність факту реєстрації за цим місцем проживання сама по собі не впливає на реалізацію права на свободу вибору місця проживання. Відповідно до умов п. 1.2. Договору іпотеки від 17 травня 2007 року, іпотекодавець [PERSON] засвідчив, що на дату укладення цього договору предмет іпотеки не перебуває, і протягом терміну дії цього договору не перебуватиме у будь-якій іншій іпотеці (суборенді), під забороною відчуження чи будь-яким іншим обмеженням. Предмет іпотеки не є предметом судового спору та не обтяжений по сплаті податків, комунальних та інших послуг. Згідно із пп. і) п. 5.1. Договору іпотеки від 17 травня 2007 року, іпотекодавець стверджує, що за адресою місцезнаходження предмету іпотеки не проживають та не зареєстровані малолітні та/чи неповнолітні діти, а також будь-які інші особи, яких за законом повинен утримувати іпотекодавець, а також відсутні малолітні та/чи неповнолітні діти, що мають право користуватися предметом іпотеки. Крім того, відповідно до пп. h) п. 5.2. Договору іпотеки від 17 травня 2007 року, іпотекодавець зобов`язаний не прописувати (не реєструвати) право проживання будь-яких третіх осіб на території (площі) предмета іпотеки, без попередньо отриманої на те письмової згоди іпотекодержателя. Тобто, за умовами Договору іпотеки, які були погодження сторонами, [PERSON] не має права відчужувати предмет іпотеки або передавати у наступну іпотеку (суборенду) іншим особам, реєструвати інших осіб. У зв`язку з наведеним необхідно виходити із того, чи мала малолітня дитина [PERSON] право власності па предмет іпотеки чи право користування предметом іпотеки на момент укладення договору іпотеки. Будь-які дії, вчинені без згоди іпотекодержателя після укладення договору іпотеки (наприклад, реєстрація неповнолітньої дитини в житловому будинку, народження дитини після укладення договору іпотеки), не є підставою для визнання такого договору недійсним із підстави невиконання вимог закону про отримання згоди органу опіки та піклування. Відповідно до Витягу з реєстру територіальної громади м. Києва, за адресою: [ADDRESS] станом на 10.09.2019 року були зареєстровані [PERSON] , [INFO] , із 28.10.1993 року; [PERSON] , [INFO] , із 27.04.2010 року; [PERSON] , [INFO] , із 22.06.2016 року; [PERSON] , [INFO] , із 19.07.2016 року (а.с. 101). Однак, згоду на прописку [PERSON] та [PERSON] Банк та в подальшому його правонаступник не надавали, а відповідно до витягу, вказані особи зареєстровані в квартирі [ADDRESS] з 2016 року, тобто через дев`ять років після укладення договору іпотеки та без згоди іпотекодержателя. Посилання позивачів в обгрунтування позову на ту обставину, що малолітню [PERSON] було зареєстровано за місцем реєстрації її матері [PERSON] , що є свідчення наявності порушення її прав, суд також відхиляє, оскільки іпотекодержателем не було надано дозволу на реєстрацію [PERSON] у спірній квартирі. Звернення стягнення на предмет іпотеки за рішенням суду є кінцевою стадією виконання рішення суду про звернення стягнення, а тому попередній дозвіл органу опіки та піклування на відчуження квартири, в якому право користування належить малолітній дитині, не потрібно. Така згода потрібна при укладенні договору іпотеки, якщо предметом іпотеки мають право користуватись чи володіти діти, а не при виконанні рішення суду та проведенні прилюдних торгів. Вказана позиція підтверджується також матеріалами судової практики, а саме: постановою Верховного Суду від 04.07.2018 року по справі №761/4494/13-ц; постановою Верховного Суду від 27.06.2018 року по справі №367/2506/15-ц. За вкзаних вище обставин, суд вважає, що житлові права малолітньої [PERSON] на спірну квартиру порушені не були. Крім того, нормами статей 50, 51, 60, 61 Закону України «Про виконавче провадження», передбачено, примусова реалізація предмета іпотеки за рішенням суду (виконавчим написом) з прилюдних торгів не є правочином, а є саме виконанням рішення (виконавчого напису), а отже згода органу опіки та піклування на реалізацію квартири з аукціону в процесі примусового виконання рішення суду (виконавчого напису) не потрібна. Окрім того, зі змісту позовної заяви та наданих сторонами доказів не вбачається, чи перебуває позивач [PERSON] , позивач [PERSON] та її донька [PERSON] в родинних зв`язках з [PERSON] , так як іпотекодавцем оспорюваного майна був саме [PERSON] . Таким чином, позивачами не надано доказів, що [PERSON] є родичем близького ступеня спорідненості зв [PERSON] . У правовій позиції Верховного Суду № 1612/2343/12 від 20.03.2019 проаналізовано повноваження органів опіки та піклування в частині надання згоди на відчуження майна, у якому проживає неповнолітня особа, але при цьому ані неповнолітня особа ані її батьки не є власниками такого житла. Суд вважає обґрунтованими посилання представника відповідача- 1 та відповідача- 2 про те, що місце проживання [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] в квартирі [ADDRESS] було зареєстровано лише у 2016 році, тобто вже після укладення договору іпотеки та видачі виконавчого листа, отже на момент передачі на реалізацію арештованого майна жодних прав у малолітньої дитини [PERSON] на користування зазначеною квартирою не було, а тому і правових підстав для отримання дозволу у органу опіки та піклування на реалізацію арештованого майна не потрібно. При цьому, оцінюючи дії [PERSON] , як боржника у виконавчому провадженні щодо надання дозволу на реєстрацію місця проживання інших осіб, в тому числі малолітньої особи в обтяженому помешканні були спрямовані на невиконання рішення суду, що набрало законної сили або перешкоджання його ефективного виконання. Суд вважає, що при розгляді даної справи не доведено, що наведені в позові порушення вимог «Про виконавче провадження», Порядку чи Інструкції вплинули на результати проведених електронних торігів та як наслідок порушення прав і законних інтересів позивачів, які оспорюють результати торгів. Крім того, наведені позивачами обставини, щодо відсутності у боржника [PERSON] іншого житла та відповідно до ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на дане майно не може бути звернуто стягнення суд не розглядає, оскільки [PERSON] не є позивачем у даній справі та відповідних позовних вимог щодо відновлення своїх порушених прав не заявляв. В той же час, позивачі не надали до суду належних доказів в підтвердження того, що останні мають право та можуть діяти в інтересах [PERSON] для захисту його прав. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову в частині вимог про визнання недійсними електронних торгів. Крім того, оскільки вимоги про скасування рішення про державну реєстрацію права власності є похідними від вимог про визнання недійсними електронних торгів, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову і у цій частині позову. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Згідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, з огляду на встановлені у справі обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні заявлених позовних вимог в повному обсязі. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок позивачів.

Outcome: dismissed