Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-11 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], якою просить стягнути з них, у солідарному порядку, на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління AT «Ощадбанк» заборгованості за кредитним договором № 97 від 17 серпня 2010 року, станом на 26 жовтня 2017 року у розмірі 16752 гривні 86 копійок, з яких: 8496 гривень 57 копійок борг за кредитом; 6077 гривень 05 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2014 року по вересень 2017 року; 1245 гривень 52 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по березень 2017 року; 780 гривень 26 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 березня 2013 року по 25 жовтня 2017 року; 153 гривні 46 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 лютого 2013 року по 03 квітня 2017 року, а також стягнення судового збору в розмірі 1600 гривень. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача просив розглянути справу без його участі та не заперечував проти розгляду справи у заочному порядку, і ухвалення заочного рішення. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, відзив на позовну заяву не подали. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 02 березня 2018 року та 12 березня 2018 року, та від яких заяви про розгляд справи за їх відсутністю не надходило і причини неявки ними не повідомлені, відзив на позовну заяву не поданий, а представник позивача не заперечував проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 259 Цивільного процесуального кодексу України занесена до протоколу судового засідання. Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений кредитний договір № 97 від 17 серпня 2010 року, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення [PERSON] кредиту, були оформлені договори поруки № 1 від 17 серпня 2010 року (між банком, [PERSON] та [PERSON]) та договір поруки № 2 від 29 березня 2012 року (між банком, [PERSON] та [PERSON]). І оскільки [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту та сплаті процентів за його користування, у строки встановлені договором, належним чином не виконала, у банка виникло право вимоги сплати боргу по кредиту не тільки з [PERSON], а й з [PERSON] та [PERSON], як її поручителів, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини: Сімнадцятого серпня 2010 року, [PERSON] та Відкрите акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», уклали кредитний договір №97, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит (грошові кошти), у розмірі 44000 гривень шляхом безготівкового перерахування коштів на поточний рахунок, строком на 60 місяців з терміном остаточного погашення кредиту не пізніше 16 серпня 2015 року, а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти в розмірі 24% річних за користування кредитом, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту рівними частинами в розмірі 745 гривень 76 копійок (а.с.9-11,12,13,14). На підставі вказаного договору, [PERSON], отримала 44000 гривень (а.с.4-5,6-8,40-41,42-62,67-69). Також 17 серпня 2010 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1. За яким [PERSON] взяв на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №97, у тому числі зі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.15-16). А 29 березня 2012 року між Відкритим акціонерним товариством «Державний ощадний банк України», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №2. За яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за кредитним договором №97, у тому числі зі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.17-18). За даними банку, свої зобовязання за кредитним договором №97 від 17 серпня 2010 року [PERSON] станом на 26 жовтня 2017 року, своєчасно та у повному обсязі не виконала. Через що у неї утворився борг у розмірі 16752 гривні 86 копійок, з яких: 8496 гривень 57 копійок борг за кредитом; 6077 гривень 05 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2014 року по вересень 2017 року; 1245 гривень 52 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по березень 2017 року; 780 гривень 26 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 березня 2013 року по 25 жовтня 2017 року; 153 гривні 46 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 лютого 2013 року по 03 квітня 2017 року. А 01 грудня 2017 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 97 від 17 серпня 2010 року, у солідарному порядку (а.с.4-5). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачами [PERSON] і [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказані відповідачі поручителями, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителями. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 17 серпня 2010 року [PERSON] та АТ «Ощадбанк» уклали кредитний договір №97, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 44000 гривень, а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, на умовах, та у строки визначених цим договором (а.с.9-14). Факт належного виконання банком, як кредитодавцем, зобовязання з видачі кредиту (грошових коштів) у розмірі 44000 гривень [PERSON] підтверджується меморіальним ордером та випискою по банківським рахункам [PERSON] (а.с.4-5,6-8,40-41,42-62,67-69), які також свідчать і про те, що кредит у розмірі 44000 гривень, отримала саме остання. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони договору встановили, що [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 16 серпня 2015 року, сплатити проценти в розмірі 24% річних за користування кредитом, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту рівними частинами в розмірі 745 гривень 76 копійок (а.с.9-14). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). З огляду на надані позивачем суду графік здійснення [PERSON] своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписку по її особовому рахунку та окремі розрахунки по кожному виду платежу, який підлягав сплаті [PERSON], остання дійсно порушила взяті на себе зобов`язання за договором від 17 серпня 2010 року (частиною якого є графік сплати платежів), оскільки допустила спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестала виконувати свій обовязок щодо своєчасного та повного повернення взятого нею кредиту, згідно графіку та умов кредитного договору №97 (а.с.6-8,43-62). При цьому таке порушення вона допустила більше ніж три календарних місяці підряд. Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 26 жовтня 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. Тобто у банку дійсно виникло право вимагати у [PERSON], а у останньої, відповідно, обов`язок сплатити АТ "Ощадбанк" прострочену суму боргу по кредиту. І ця сума, згідно розрахунків банку, з якими суд погоджується і вважає їх правильними складає: 8496 гривень 57 копійок. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у кредитному договорі №97 від 17 серпня 2010 року (пункт 5.1.), АТ "Ощадбанк" та [PERSON] передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України. А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож враховуючи викладене та оскільки [PERSON] прострочила виконання взятого на себе грошового зобовязання за кредитним договором № 97 від 17 серпня 2010 року (у вигляді сплати кредиту), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений [PERSON] період прострочки, така вимога є обґрунтованою. Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення кредитного договору, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: 6077 гривень 05 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2017 року; 1245 гривень 52 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2017 року; 780 гривень 26 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 березня 2013 року по 25 жовтня 2017 року; 153 гривні 46 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 лютого 2013 року по 03 квітня 2017 року. Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг". Таким чином, підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги АТ «Ощадбанк» щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 8496 гривень 57 копійок борг за кредитом; 6077 гривень 05 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 серпня 2014 року по 30 вересня 2017 року; 1245 гривень 52 копійки - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з 01 серпня 2014 року по 31 березня 2017 року; 780 гривень 26 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 01 березня 2013 року по 25 жовтня 2017 року; 153 гривні 46 копійок - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 лютого 2013 року по 03 квітня 2017 року. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже було встановлено судом, 17 серпня 2010 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1 (а.с.15-16). А 29 березня 2012 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №2 (а.с.17-18) І за цими договорами, [PERSON] та [PERSON] дійсно взяли на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення [PERSON] своїх грошових зобовязань за кредитним договором №97. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобовязання, у банку виникає право грошової вимоги до [PERSON] та [PERSON] щодо сплати ними у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителів. З огляду на встановлені судом обставини та те, що [PERSON] своєчасно і у повному обсязі свої зобовязання за кредитним договором №97 від 17 серпня 2010 року не виконала, а в силу положень частини першої статті 543 ЦК України у разі солідарного обов'язку боржників, кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо, суд вважає матеріально-правову вимогу позивача до відповідачів [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них у солідарному порядку, заборгованості у розмірі 16752 гривні 86 копійок обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. При цьому суд відзначає, що він врахував положення частини 4 статті 559 ЦК України, але констатує, що договорами поруки (а.с.15-16,17-18) його сторони, зокрема положеннями пунктів 4.2. та 5.4. договорів поруки, фактично передбачили припинення договору поруки після спливу трьох років з моменту настання строку виконання зобовязання боржника за кредитним договором, а про сплив таких строків, відповідачами не заявлено і жодних обгрунтувань з цього приводу не подано. Що стосується обсягу відповідальності поручителів, то тут суд погоджується з позивачем, що в силу положень пункту 3.1. договорів поруки (а.с.15-,16,17-18), поручителі повинні відповісти у солідарному порядку з боржником, не тільки по вимогах щодо повернення кредиту, а й по вимогах щодо сплати інфляційних нарахувань та 3 процентів річних. Отже, позовні вимоги і в частині що стосуються поручителів є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору (1600 гривень), суд вважає документально підтвердженими (а.с.2), вони підлягають стягненню на користь позивача з кожного відповідача окремо та пропорційно, тобто з [PERSON] у розмірі 533 гривні 34 копійки (як з основного боржника), а з [PERSON] і з [PERSON] по 533 гривні 33 копійки (як з поручителів). Отже,

Outcome: approved