Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-30 00:00:00

Адвокат Фішер Ю.Є в інтересах позивачів звернулась до суду з позовом до відповідача [PERSON] та просить постановити судове рішення, яким зобов`язати останнього видалити інтернет-ресурс [INFO], заборонити відповідачу розповсюджувати інформацію, яка принижує честь, гідність та ділову репутацію позивачів в будь-яких засобах масової інформації, стягнути з відповідача на користь кожного з позивачів по 150228 грн. моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 15 березня 2017 року відповідач замовив термінал прийому платежів через інтернет-ресурс [INFO]. Власниками даного ресурсу є позивачі [PERSON] , ФОП [PERSON] та ФОП [PERSON] 28.03.2017 року після здійснення оплати товару належним чином, [PERSON] за допомогою ТОВ "Нова Пошта" надіслав належним чином укомплектований та готовий до функціонування автомат самообслуговування [PERSON] , який його отримав. Після отримання товару у відповідача виникли деякі питання щодо встановлення та користування даним автоматом, при цьому [PERSON] надавав відповіді. Але незважаючи на це [PERSON] залишився невдоволеним терміналом та роботою позивачів і почав вчиняти дії що порушують честь, гідність та ділову репутацію останніх. Зокрема [PERSON] почав розповсюджувати на різних інтернет-ресурсах в мережі Інтернет неправдиву інформацію про позивачів вказуючи на те, що вони є шахраями, що вони продають несправні термінали, обманюють людей не повертаючи при цьому грошові кошти. Також відповідач почав шукати людей в мережі Інтернет, які також не були задоволені послугами, які надають позивачі з метою масового розповсюдження неправдивих відомостей. Знайшовши таку людину в особі [PERSON] відповідач створив інтернет-ресурс [INFO] на якому розмістив свою версію подій з приводу співпраці з позивачами та версію подій [PERSON] з яким 22.11.2017 року уклала договір купівлі-продажу позивач [PERSON] предметом якого було обладнання (термінал) для роздруківки фотографій. Як відповідачу так і громадянину [PERSON] були повернуті кошти в повному обсязі відповідно до їх звернень, але не зважаючи на це даний інтернет-ресурс продовжує функціонувати та розповсюджувати неправдиві відомості щодо діяльності позивачів, в зв`язку із чим позивачі вимушені звернутись із даним позовом до суду. Ухвалою Жовтоводського міського суду Дніпропетровської області було відкрито провадження від 26.08.2020 року, позовна заява прийнята до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін, що відповідає вимогам ст. 279 ЦПК України. Відповідачу було надано строк 15 днів з дня отримання ним даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву. Суд наголошує, що з врахуванням багатосуб`єктності сторони позивача, різне місцезнаходження позивачів та їх повноважного представника Фішер Ю.Є. неодноразово вживались заходи щодо направлення як позивачам так і їх представнику копії ухвали про відкриття провадження у справі. Однак при цьому на адресу суду повертаються конверти із судовою кореспонденцією з відміткою "адресат відсутній за вказаною адресою". Відповідачу [PERSON] , відповідно до вимог ЦПК України, за місцем реєстрації та місцем останнього відомого місця проживання, також неодноразово направлялись копії позовної заяви та додатків до неї, копія ухвали суду про відкриття провадження у справі. Надано строк для подачі заперечень проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження, відзиву на позовну заяву за наданням суду доказів в обґрунтування свого відзиву. На адресу суду також неодноразово поверталися поштові повідомлення від [PERSON] з відміткою "адресат відсутній з вказаною адресою". Таким чином, відповідачу направлені документи відповідно до вимог ЦПК України, заперечень від відповідача не надійшло, відзив відповідач не подав. Частиною 8 ст. 128 ЦПК України передбачено, що днем вручення судової повістки є: 1) день вручення судової повістки під розписку; 2) день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки на офіційну електронну адресу особи; 3) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду; 4) день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Наведена норма дає підстави вважати, що врученою судова повістка вважається в день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження. Саме такий підхід підтверджується чіткою та послідовною судовою практикою, зокрема постановою Верховного Суду від 27 лютого 2020 року у справі № 814/1469/17, постановами Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2019 року у справі № 906/142/18, від 12 грудня 2018 року у справі № 752/11896/17, а також за аналогією судовою практикою Верховного Суду колегії суддів Касаційного адміністративного суду. Згідно ч. 1 ст. 131 ЦПК України, у разі відсутності заяви про зміну місця проживання або місцезнаходження судова повістка надсилається учасникам справи, які не мають офіційної електронної адреси та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, що забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, на останню відому судові адресу і вважається доставленою, навіть якщо учасник судового процесу за цією адресою більше не проживає або не знаходиться. Таким чином суд виконав вимоги чинного законодавства в частині належного повідомлення сторін про відкриття провадження у справі та в частині направлення судової кореспонденції. Відповідно до ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вивчив письмові пояснення сторін, дослідив матеріали справи і надані в ній докази на обґрунтування і спростування вимог, суд приходить до наступного висновку. Частиною 3 ст.12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ч. 4 ст.32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Статтею 297 ЦК України передбачено, що кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Відповідно до ч. 1, 4, 7 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Як витікає з викладених в позовній заяві обставин, сторона позивача зазначає, що на певному інтернет - ресурсі розташована інформація, яка порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачів та стверджує, що дана інформація викладена саме відповідачем [PERSON] .. Однак при цьому сама позовна заява не містить жодних клопотань щодо огляду судом інтернет ресурсу на який посилається в порядку ст. 85 ЦПК України. Крім того до матеріалів позовної заяви взагалі не долучені будь-які докази наявності вищезазначеного інтернет-ресурсу чи у вигляді роздруківок скріншотів головної сторінки цього сайту, чи певних його сторінок із підтвердженням інформації яка як зазначено порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, як і відсутні клопотання про витребовування доказів в порядку ст. 84 ЦПК України у разі неможливості самостійно їх надати та яке повинно відповідати нормам чинного законодавства. Суд наголошує у відповідності до положень ст. 81 ЦПК України не може збирати докази, що стосуються предмета спору з власною ініціативи. Згідно ст.3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Згідно ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя, честь, гідність і ділова репутація. Статтею 299 ЦК України передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації і може звернутися до суду з позовом про її захист. Чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних об`єктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи, як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов`язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов`язків. Під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин (п. 4постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1далі за текстом Постанова). За загальними правилами цивільно-правової відповідальності за поширення недостовірної інформації зобов`язаними суб`єктами в цих правовідносинах є особи, які (незалежно від наявності їхньої вини) поширили відомості, що не відповідають дійсності, або виклали їх неправдиво, і це порочить честь і гідність чи ділову репутацію або завдає шкоди інтересам фізичних чи юридичних осіб. Частиною 1 статті 277 ЦК України, передбачено, що спростуванню підлягає недостовірна інформація. Згідно ст. 1 Закону України «Про інформацію» під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет, чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до роз`яснень викладених у п. п. 6, 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1 при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. При цьому негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі,загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка,на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Відповідно до ст. 34 Конституції України, яка відтворює положення ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на свободу виявлення своїх поглядів. У свою чергу Європейський суд з прав людини по справі «Лінгенс проти Австрії» (1986 року) доповнив розуміння цього природного права людини, підкресливши, що «необхідно відрізняти факти від оціночних суджень. Наявність фактів можливо довести, а правдивість оціночних суджень ні». Відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 N 1- вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати,чи є вона фактичним твердженням чи оціночним судженням. Окрім того, відповідно до п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет належним відповідачем є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві (пункт 2 частини другої статті 119 ЦПК). Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Дані про власника веб-сайта можуть бути витребувані в адміністратора системи реєстрації та обліку доменних назв та адреси українського сегмента мережі Інтернет. Пунктом 18 указаної Постанови роз`яснено, що позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Таким чином, інформація, яка може бути визнана недостовірною чи негативною, має носити, в першу чергу, стверджувальний характер. Відповідно до ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Частина 1 ст. 77 ЦПК України визначає, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч. 1 ст.12, ч. 1,2 ст.13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Збирання доказів у цивільних не є обов`язком суду, крім випадків передбачених цим Кодексом. Суд наголошує, що стороною позивача не надано жодних належних та допустимих доказів того, що відповідач є автором публікацій та коментарів, розміщених на інтернет - ресурсі [INFO] і що він розповсюдив вказану інформацію, а також, що даний інтернет - ресурс взагалі існує. Пояснення позивача про те, що саме відповідачем було розміщено таку інформацію, суд вважає лише припущенням, яке, за відсутності доказів, не може прийматись судом до уваги. Таким чином, позивачами заявлено позовні вимоги до відповідача, але не доведено, що існує інтернет ресурс на якому розташована інформація, яка як зазначено порушує честь, гідність та ділову репутацію позивачів, а також не доведено, що саме [PERSON] є автором цієї інформації чи особою, яка поширила оспорювану інформацію, а тому в задоволенні позовних вимог [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації, слід відмовити. Враховуючи те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню в повному обсязі, з урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд вважає судові витрати слід покласти на сторону позивача.

Outcome: dismissed