Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-25 00:00:00

01 травня 2015 року до суду надійшла позовна заява Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, станом на 24 березня 2015 року в сумі 36588,93 доларів США (що в еквіваленті на дату розрахунку складає 847029,08 грн). Під час розгляду справи судом здійснено заміну позивача з Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" на [PERSON] , який отримав право вимоги до відповідача. В подальшому позивач [PERSON] неодноразово уточнював, збільшував позовні вимоги та просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, укладеним між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] , у розмірі 1450269,17 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 01 червня 2007 року між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] укладено кредитний договір №014/03-03/420, відповідно до якого банк зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 90000 доларів США строком по 31.05.2017 року з виплатою процентів за його користування у розмірі 12,5 % річних. Додатковою угодою, укладеною між банком та позичальником 09.07.2010, сторони домовились тимчасово на період з 25.07.2010 по 24.01.2011 зменшити розмір щомісячного платежу по сплаті суми кредиту та змінити строк його сплати відповідно до Графіку погашення кредиту та інших платежів. Відповідач не виконав свої зобов`язання з повернення кредиту та сплати процентів, у зв`язку з чим на його адресу була направлена вимога щодо погашення заборгованості, яка залишена без відповідного реагування. На підставі\~Договору відступлення\~права вимоги\~№31-08/17/8\~від \~31.08.2017\~року [PERSON] \~отримав право\~грошової вимоги\~до відповідача\~ [PERSON] \~за укладеним\~між ним\~і ПАТ\~"Райффайзен\~Банк Аваль" кредитним договором\~ №014/03-03/420. Відповідно до розрахунку заборгованості, який є Додатком до вказаного Договору відступлення прав вимоги №31-08/17/8, заборгованість [PERSON] по кредитному договору складає 1450269,17 грн, з яких: прострочена заборгованість за кредитним договором 855684,76 грн; заборгованість по процентам 322123,16 грн; пеня 272461,25 грн. Просить стягнути з відповідача вказану загальну суму заборгованості та судовий збір в сумі 3654,00 грн. Позивач у судовому засіданні підтримав позовні вимоги та викладені в уточненій позовній заяві обставини. Пояснив, що неодноразово пропонував відповідачу укласти мирову угоду, однак той не погоджується на його умови. Заборгованість відповідача складає 1450269,17 грн. Просить позовні вимоги задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні підтримав позовну заяву та просив вимоги позивача задовольнити в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином та своєчасно, про причини неявки суд не повідомив. Судом ухвалено про розгляд справи без його участі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що відповідач заперечує проти позовних вимог. За висновками проведеної судово-економічної експертизи реальна процентна ставка за кредитом не відповідає умовам викладеним в кредитному договорі. Також вважає, що оскільки позивач є фізичною особою, ліцензії на здійснення фінансової діяльності не має, тому у останнього відсутнє право вимагати сплати відсотків та пені. Просить в задоволенні позову відмовити. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27 серпня 2015 року відкрито провадження у даній справі. На підставі ухвали суду від 17 січня 2020 року дана цивільна справа прийнята до розгляду суддею Алексєєвим О.В., ухвалено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження, розпочато підготовче провадження у справі. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 26 травня 2020 року прийнято до розгляду уточнену позовну заяву та задоволено клопотання представника відповідача про призначення по справі судової економічної експертизи, провадження у справі зупинено до проведення експертизи. На підставі ухвали суду від 11 січня 2021 року, у зв`язку з надходженням висновку експерта, провадження у справі поновлено. Ухвалою суду від 11 лютого 2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду по суті. Вислухавши пояснення учасників провадження, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч.1 ст.13\~ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цьогоКодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 4 ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Дослідив письмові докази у справі, матеріали кредитної справи, суд вважає встановленими такі обставини. 01 червня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Райффайзен Банк Аваль» (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" (а. с. 48-50 т.1) та [PERSON] укладено кредитний договір № 014/03-03/420, за умовами якого банк надав відповідачу кредит на проведення ремонту нерухомого майна у сумі 90000 доларів США, який надається двома траншами: 1-ий транш 71000 доларів США, 2-ий транш 19000 доларів США, зі сплатою процентів у розмірі 12,5 % річних. Позичальник прийняв, зобов`язався належним чином використовувати та повернути банку суму кредиту, а також сплатити відповідну плату за користування кредитом і виконати інші зобов`язання, передбачені договором. Відповідно до п.1.5 кредитного договору позичальник зобов`язався здійснювати погашення кредиту та сплату процентів щомісячними платежами в розмірі згідно з Графіком погашення кредиту. Дата остаточного повернення кредиту 31.05.2017 року (а. с. 7-18 т.1). Розмір щомісячного платежу визначено у графіку погашення кредиту (а.с.19-21 т.1). Банк умови договору виконав у повному обсязі, надавши відповідачу кредитні кошти: перший транш у розмірі 71000 доларів США надано 01.06.2007 року, другий транш у розмір 19000 доларів США 22.01.2008 року (а. с. 32-37 т.1). 09.07.2010 року укладено додаткову угоду № 014/03-03/420/1 до кредитного договору № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, відповідно до умов якої сторони досягли згоди про зміну умов погашення (реструктуризацію) кредиту, зокрема, тимчасово, на період з 25.07.2010 року по 24.01.2011 року, зменшено розмір щомісячного платежу по сплаті суми (розміру) кредиту та змінено строк його сплати. Відповідно до графіку повернення кредиту та сплати процентів дата повернення чергового платежу 25 число кожного місяця (а. с. 22-26 т.1). Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав. Публічне акціонерне товариство "Райффайзен Банк Аваль" 16.02.2015 року надіслало відповідачу вимогу про дострокове виконання зобов`язань за кредитним договором №014/03-03/420 від 01.06.2007 року та повідомило, що відповідач зобов`язаний протягом 60 днів з дати цієї вимоги здійснити дострокове погашення кредиту у повному обсязі разом зі сплатою процентів та пені відповідно до умов кредитного договору (а. с. 27 т.1). Станом на 24.03.2015 року заборгованість відповідача за кредитним договором становила 36588,93 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 847029,08 грн, що складається з: - 33451,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 774407,70 грн заборгованість за кредитом; - 2397,04 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 55491,17 грн заборгованість за відсотками; - 739,97 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 17130,21 грн пеня (а. с. 28-31 т.1). Рішенням Печерського районного суду м. Києва від 28.10.2015 року, яке залишено без змін ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 17.02.2016 року, у задоволенні позову [PERSON] до Публічного акціонерного товариства "Райффайзен Банк Аваль" про визнання кредитного договору недійсним відмовлено (а. с. 8, 108-111, 113-117 т.1). 31 серпня 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством «Юнекс Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило ПАТ «Юнекс Банк» права вимоги за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] (а. с. 127-130 т.1). Додатком до договору є розрахунок заборгованості, з якого видно, що на день укладення договору про відступлення права вимоги заборгованість [PERSON] за кредитним договором становить 46044,92 доларів США, що за курсом НБУ на день розрахунку еквівалентно 1177807,92 грн, у тому числі: 33451,92 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 855684,76 грн основна сума боргу; 12593 доларів США, що за курсом НБУ станом на день розрахунку еквівалентно 322123,16 грн заборгованість за відсотками, а також 272461,25 грн пеня (а. с. 130 т.1). За актом приймання-передачі від 31.08.2017 року новий кредитор прийняв документацію щодо зобов`язання та надіслав боржнику повідомлення про відступлення права вимоги, вказавши реквізити для сплати заборгованості за кредитним договором новому кредитору (а. с. 130- 132 т.1). 31 серпня 2017 року між Публічним акціонерним товариством «Юнекс Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ «Юнекс Банк» відступило ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» права вимоги за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] (а. с. 133-138 т.1). Заборгованість за договором вказана у розмірі 46044,92 доларів США, що за курсом НБУ на день розрахунку еквівалентно 1177807,92 грн (а. с. 139 т.1). За актом приймання-передачі від 31.08.2017 року новий кредитор прийняв документацію щодо зобов`язання (а. с. 142 т.1) та надіслав відповідачу повідомлення про відступлення права вимоги та зазначено реквізити для сплати заборгованості за кредитним договором новому кредитору (а. с. 140 т.1). Цього ж дня, 31.08.2017 року, Товариство з обмеженою відповідальністю «Стандарт Фінанс Групп» на підставі договору відступлення права вимоги №31-08/17/8 відступив фізичній особі [PERSON] права вимоги за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] (а. с. 143-147, 169-173 т.1). Згідно із розрахунком заборгованості, який є додатком до вказаного договору, заборгованість [PERSON] за кредитним договором станом на 31.07.2017 складає 1177807,92 грн, з яких 855684,76 грн прострочена заборгованість за кредитом, 322123,16 грн заборгованість за процентами, а також заборгованість за пенями в розмірі 272461,25 грн (а. с. 148, 174 т.1). За актом приймання-передачі від 31.08.2017 року новий кредитор прийняв документацію щодо зобов`язання (а. с. 151 т.1). Цього ж дня відповідачу надіслано повідомлення про відступлення права вимоги та зазначено реквізити для сплати заборгованості за кредитним договором новому кредитору (а. с. 149, 150 т.1). Сплата [PERSON] за набуття права вимоги за договором відступлення права вимоги підтверджується платіжним дорученням (а.с.182 т.2). Згідно з розрахунком заборгованості, наданим АТ «Райффайзен Банк Аваль», станом на 31 серпня 2017 року заборгованість [PERSON] за спірним кредитним договором становить 56696,45 доларів США, що за курсом НБУ станом на дату розрахунку (1 долар США - 25,579541 грн) складає 1450269,17 грн, з яких: 33451,92 доларів США (855684,76 грн) основна сума боргу; 12593 доларів США (322123,16 грн) заборгованість за відсотками, 10651,53 доларів США (272461,25 грн) пеня, яка нарахована за період з 15 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року. В тому числі, станом на дату подачі позовної заяви - 01 травня 2015 року, заборгованість відповідача складала: 33451,92 доларів США основна сума боргу; 2431,41 доларів США заборгованість за відсотками (а.с.156 161 т.2). Відповідно до вимоги від 20.02.2020, [PERSON] вимагав від [PERSON] протягом 30 календарних дні сплатити заборгованість за кредитним договором в повному обсязі в розмірі 1450269,17 грн (а.с.184 т.2). Також встановлено, що рішенням Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07 жовтня 2015 року, позовні вимоги [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року удаваним правочином та зобов`язання вчинити певні дії, залишені без задоволення (а.с.185-189 т.2). Рішенням Печерського районного суду міста Києва від 28 жовтня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 17 лютого 2016 року, відмовлено в задоволенні позовних вимог [PERSON] до ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» про визнання кредитного договору № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року недійсним (а.с.190-195 т.2). Відповідно до висновку експерта за результатами проведеної 26 листопада 2020 року судово-економічної експертизи №2359/2360-20, заявлений у позовних вимогах [PERSON] розмір заборгованості за кредитним договором №014/03-03/420 від 01.06.2007, який зазначено у розрахунку банку станом на 31.08.2017, документально підтверджується в сумі 56696,45 доларів США (в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 1450267,17 грн), а саме: заборгованість по тілу кредиту 3345,92 доларів США; заборгованість по відсотках 12593,00 доларів США; сума пені за прострочення сплати тіла кредиту та відсотків за період з 31.08.2016 по 31.08.2017 272461,25 грн (10651,53 доларів США) Наявний у матеріалах справи розрахунок заборгованості позичальника перед кредитором відповідає умовам кредитного договору №014/03-03/420 та розрахунковим документам щодо видачі та погашення кредиту. Фактичний залишок заборгованості за вказаним кредитним договором станом на 07 липня 2015 року документально підтверджується в сумі 39105,98 доларів США, з яких: заборгованість по тілу кредиту 33451,92 доларів США, 3256,25 доларів США заборгованість по відсотках, сума пені за період з 07.07.2014 по 07.07.2015 50991,58 грн (2397,81 доларів США). Порядок нарахування відсотків за користування кредитом відповідає умовам кредитного договору та фактичному нарахуванню станом на 07 липня 2015 року. Реальна процентна ставка за кредитом (17,006%) не відповідає вказаній у кредитному договорі (12,5%) (а.с.2-9 т.3). Експертом складений розрахунок заборгованості [PERSON] за кредитним договором станом на 31 серпня 2017 року та станом на 07 липня 2015 року, який міститься на а.с.10-20 том 3. Викладеним обставинам\~відповідають правовідносини,\~що витікають\~із зобов`язань\~за кредитним\~договором,\~ наслідків\~неналежного виконання\~зобов`язань,\~а також\~правовідносини з відступлення права грошової вимоги новому кредитору. Відповідно до частини першої статті 1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст. 1048 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України,\~порушенням зобов`язання\~є його\~невиконання або\~виконання з\~порушенням умов,\~визначених змістом\~зобов`язання\~(неналежне\~виконання).\~Частина 1\~ст.\~611\~ЦК України\~передбачає,\~що у\~разі порушення\~зобов`язання настають\~правові наслідки\~встановлені договором\~або законом. Згідно з ч.1\~ст. 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив зобов`язання, якщо не виконав його у строк встановлений договором. Частиною другою статті 1054\~ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Крім цього, відповідно до положень\~ч.2 ст. 1050 ЦК України\~ якщо договором встановлено обов`язок позичальника повернути позику частинами (з ростроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст. 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою\~статті 1048 ЦК України\~позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Абзацом 2 вказаної норми передбачено, що у разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Із досліджених в судовому засіданні письмових доказів судом встановлено, що між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» і відповідачем було укладено кредитний договір №014/03-03/420 від 01.06.2007 і додаткова угода до нього від 01.06.2007, відповідно до яких відповідач отримав в кредит 90000 доларів США, зі сплатою відсотків в розмірі 12,5. Також встановлено, що сторонами погоджено строк повернення кредиту 31 травня 2017 року, строк дії кредитного договору до повного виконання зобов`язань за договором, так і строки виконання зобов`язань повернення кредиту та сплата процентів відбувається шляхом сплати позичальником ануїтетних платежів згідно з графіком погашення до цього договору, відповідно до якого сума кредиту та процентів щомісячно погашається рівними частинами протягом всього строку дії кредитного договору. Кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» обов`язки за умовами кредитного договору виконав, надавши кредитні кошти відповідачу, однак останній порушив договірні зобов`язання, вчасно та в повному обсязі кошти на повернення кредиту не сплачував. 01 травня 2015 року, достроково до закінчення строку дії договору, банк звернувся до суду з позовом до боржника [PERSON] про дострокове повернення заборгованості, яка містить суму боргу по тілу кредиту, процентам та пені. \~ \~ При\~цьому, припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Такого правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, що викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18). Ураховуючи наведене вище, звернення з вимогою про дострокове повернення кредиту змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. Основне зобов`язання\~сторін не\~припиняється,\~однак змінюється\~щодо предмета\~та строків\~виконання,\~ що\~надає кредитору\~право вимоги\~до боржника,\~у тому\~числі й\~шляхом стягнення\~заборгованості за\~основним зобов`язанням\~(тілом\~кредиту)\~в повному\~обсязі та\~процентів і\~неустойки згідно\~з договором,\~нарахованих на\~час звернення\~до позичальника\~з вимогою\~про дострокове\~виконання кредитного\~договору. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Таким чином,\~звернувшись до\~позичальника з\~вимогою про\~дострокове повернення\~всієї суми\~заборгованості за\~кредитним договором,\~Банк змінив\~порядок,\~умови і\~строк виконання\~зобов`язання\~щодо повернення\~всієї суми\~кредиту з\~нарахованими відсотками\~та пенею. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору. Відповідно до висновків викладених у постанові Великої Палати ВС від 04 червня 2019 року у справі № 916/190/18, визначаючи розмір заборгованості відповідача, суд зобов`язаний належним чином дослідити подані стороною докази (у цьому випадку - зроблений позивачем розрахунок заборгованості, інфляційних втрат та трьох процентів річних), перевірити їх, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а в разі незгоди з ними повністю бо частково - зазначити правові аргументи на їх спростування та навести в рішенні свій розрахунок - це процесуальний обов`язок суду. Суд не погоджується з обґрунтуванням стягнення та наведеним позивачем розрахунком заборгованості станом на 31.08.2017 на суму 1450269,17 грн, з яких 855684,76 грн - прострочена заборгованість за кредитом, 322123,16 грн - заборгованість по процентам, 272461,25 грн заборгованість за пенями, оскільки заборгованість в такому розмірі отримана позивачем [PERSON] на підставі договору відступлення прав вимоги від 31 серпня 2017 року та була нарахована в тому числі за період після пред`явлення кредитором ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» вимоги про дострокове повернення кредиту, що мало місце 01.05.2015, пред`явивши позов до суду. Судом здійснено розрахунок заборгованості відповідача наступним чином. Як видно із досліджених в судовому засіданні розрахунку заборгованості за кредитним договором, складеного ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» станом на 31.07.2017 при укладенні договору про відступлення прав вимоги (а.с.156-161 т.2) та розрахунку заборгованості, наведеного судовий експертом при проведенні судово-економічної експертизи, призначеної за ухвалою суду від 26.05.2020 (а.с.10-15) заборгованість за тілом кредиту у валюті кредиту станом на 01.05.2015 складає 33451,92 доларів США, заборгованість за відсотками 2431,41 доларів США, а всього 35883,33 доларів США. Оскільки, як наведено судом вище, після пред`явлення вимоги про дострокове погашення кредитної заборгованості нарахування процентів припиняється, а позивач [PERSON] отримав право вимоги до відповідача [PERSON] 31 серпня 2017 року, тому з урахуванням встановленого Національний Банком України офіційного курсу валют станом на 31.08.2017 (25,5795 грн за 1 долар США), заборгованість відповідача складає 917877,64 грн, з яких 855683,39 грн заборгованість за тілом кредиту, 62194,25 грн заборгованість за відсотками. Представник відповідача, заперечуючи проти позовних вимог, зазначила, що за висновками проведеної судово-економічної експертизи реальна процентна ставка за кредитом не відповідає умовам викладеним в кредитному договорі. Однак, експертом не було наведено розрахунку заборгованості з урахуванням реальної процентної ставки за договором, свого розрахунку заборгованості за відсотками стороною відповідача також не було наведено. Щодо стягнення суми пені, суд зазначає таке. Як видно із позовної заяви, позивачем [PERSON] в загальну суму заборгованості включена пеня в розмірі 272461,25 грн, яка була передана йому за договором відступлення прав вимоги від 31.07.2017 та відповідно до розрахунку ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» нарахована за період з 15 червня 2016 року по 31 серпня 2017 року. Оскільки суд дійшов висновку про стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту та процентів за кредитним договором, нарахованих станом на 01 травня 2015 року, вимога про стягнення пені за вказаний період відсутня, а тому в задоволенні позовної вимоги в цій частині слід відмовити позивачу. Щодо заперечення\~представника відповідача\~стосовно відсутності\~у позивача\~ [PERSON] \~ліцензії на\~здійснення фінансової діяльності, а отже відсутнє право вимагати сплати відсотків та пені суд зазначає таке. Частиною першою статті 627 Цивільного кодексу України передбачено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Визначення факторингу міститься у статті 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність», у якій зазначено, що факторинг - це придбання права вимоги на виконання зобов`язань у грошовій формі за поставлені товари чи надані послуги, з прийняттям на себе ризику виконання таких вимог і прийом платежів. Відносини факторингу регулюються нормами глави 73 ЦК України. Відповідно до ч.1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Приписами ст.\~1079\~ЦК України\~визначено,\~що клієнтом\~у договорі\~факторингу може\~бути фізична\~або юридична\~особа,\~яка є\~суб`єктом\~підприємницької діяльності.\~ Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Згідно з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 11 вересня 2018 року у справі № 909/968/16 (провадження № 12-97гс18), договір факторингу є правочином, який характеризується тим, що: а) йому притаманний специфічний суб`єктний склад (клієнт - фізична чи юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності, фактор - банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати фінансові, в тому числі факторингові операції, та боржник - набувач послуг чи товарів за первинним договором); б) його предметом може бути лише право грошової вимоги (такої, строк платежу за якою настав, а також майбутньої грошової вимоги); в) метою укладення такого договору є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника; г) за таким договором відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату; д) його ціна визначається розміром винагороди фактора за надання клієнтові відповідної послуги, і цей розмір може встановлюватись у твердій сумі; у формі відсотків від вартості вимоги, що відступається; у вигляді різниці між номінальною вартістю вимоги, зазначеної у договорі, та її ринковою (дійсною) вартістю тощо; е) вимоги до форми такого договору визначені у Законі. Правочин, якому не притаманні перелічені ознаки, є не договором факторингу, а правочином з відступлення права вимоги. За договором факторингу, фактор передає грошові кошти клієнту, за що отримує право вимоги за грошовим зобов`язанням боржника та плату за надані грошові кошти, а клієнт - отримує грошові кошти, за що передає право вимоги до боржника та сплачує плату за отримані кошти. Метою укладення договору відступлення права вимоги є безпосередньо передання такого права. Метою договору факторингу є отримання клієнтом фінансування (коштів) за рахунок відступлення права вимоги до боржника (п.59 Постанови Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018р. у справі №909/686/16). Як встановлено із письмових доказів 31 серпня 2017 року між Публічним акціонерним товариством "Райффайзен Банк Аваль" та Публічним акціонерним товариством «Юнекс Банк» укладено договір відступлення права вимоги, відповідно до умов якого ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" відступило ПАТ «Юнекс Банк» права вимоги за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року, укладеним між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] . Цього ж дня вимоги за вказаним кредитним договором були відступлені ТОВ «Стандарт Фінанс Групп» на підставі договору відступлення права вимоги. Останнє, 31.08.2017 року, на підставі договору відступлення права вимоги №31-08/17/8 відступило фізичній особі [PERSON] права вимоги за кредитним договором № 014/03-03/420 від 01.06.2007 року. Однак, факту передачі майбутньої вимоги, що є однією з основних відмінностей факторингу від цесії, судом у даній справі не встановлено, а предметом Договірів відступлення прав вимоги від 31.07.2017 було право вимоги за зобов`язанням, час виконання якого настав. В даному випадку відповідачем та його представником не доведено, що будь-хто з осіб, які здійснювали передачу права вимоги, отримував будь-які послуги від особи, якій таке право передано. Обов`язок сплатити кошти за договором відступлення прав вимоги, припиняється виконанням, тобто сплатою, та сам по собі не є фінансовою послугою. Позивач [PERSON] в даному випадку не став новим кредитодавцем, оскільки послуга «видача кредиту» була вже виконаною, а лише набуває статусу нового кредитора в зобов`язанні, яке раніше виникло. Таким чином необхідність надання фінансових послуг у правовідносинах між сторонами позову, відсутня. Отже, позивач не набув права здійснювати фінансові операції відносно боржника, оскільки за умовами Договору відступлення права вимоги у нього виникло лише право вимагати виконання зобов`язань у розмірі та обсязі, які існували на момент укладення цього договору, без можливості нарахування додаткових процентів і неустойки, право на нарахування яких мав первісний кредитор. Отже укладений між ТОВ «Стандард Фінанс Групп» і [PERSON] договір не має ознак факторингу. Вказаний висновок узгоджується із висновками, висловленими у постановах Верховного Суду від 18 листопада 2020 року у справі №295/3588/14-ц, від 31 липня 2019 року у справі №910/4816/18 та від 16.12.2020 року у справі № 640/14873/19, провадження № 61-6649св20. Відповідно до п.2.1 Договору відступлення прав вимоги №31-08/17/8 від 31.08.2017 новий кредитор [PERSON] заміняє кредитора як сторону кредитора у Кредитному договорі, та приймає на себе всі його права та обов`язки за Кредитним договором. \~ \~ \~ \~Оскільки, як встановлено судом, 01 травня 2015 року первісний кредитор ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» звернувся з позовом до суду про стягнення з боржника [PERSON] заборгованості за кредитним договором, чим припинилось його право нараховувати передбачені договором проценти за кредитом, таким чином новий кредитор за договором відступлення прав вимоги отримав лише право вимагати сплати суми заборгованості, яка рахувалась за боржником станом на дату звернення до суду. Сам лише факт закінчення строку дії кредитного договору свідчить про втрату будь-якого кредитора у зобов`язанні права нараховувати відсотки та штрафні санкції на умовах, передбачених договором. Таким чином, факту передачі майбутньої вимоги, що є однією з основних відмінностей факторингу від цесії, судом не встановлено, а предметом оскаржуваного договору було право вимоги, за зобов`язанням, час виконання якого настав. Також суд вважає за необхідне зазначити, що частиною 2 ст.16 ЦК України визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. За приписами ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України, від 06.11.2009, № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Статтею 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину та зазначено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема на підставі судового рішення. Як вбачається з матеріалів справи, під час укладання 31 серпня 2017 року Договору відступлення права вимоги №31-08/17/8 за кредитним договором №014/03-03/420 від 01.06.2007 укладеним між ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] , було дотримано вимог цивільного законодавства щодо змісту та форми вчиненого правочину, воля сторін була спрямована на реальне настання правових наслідків, що обумовлені договором. Відповідачем [PERSON] \~та його\~представником \~протягом розгляду\~справи не\~надано доказів\~того,\~що вказаний\~договір було\~укладений з\~порушенням вимог\~законодавства. Недійсним він також не визнавався, тому зобов`язання за Договором відступлення права вимоги мають бути виконані. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) (п. 1 ч. 1 с. 512 ЦК України). Відповідно до ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до положень ст.513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Висновок суду. Аналізуючи спірні правовідносини в контексті вказаних норм права, судом встановлено, що позивач правомірно набув право вимоги за кредитним договором №014/03-03/420 від 01 червня 2007 року, надання боржнику фінансових послуг не передбачено умовами договору відступлення права вимоги №31-08/17/8 від 31 серпня 2017 року. Однак позивач як новий кредитор, отримавши усі права та обов`язки за кредитним договором, за яким, на час укладення договору відступлення права вимоги, пред`явлено позов про стягнення заборгованості з боржника [PERSON] , а тому позивач має право лише на стягнення з відповідача суми заборгованості, яка рахувалась за боржником станом на дату звернення до суду з позовними вимогами 01 травня 2015 року. Вимога про стягнення заборгованості по пені, нарахованої за період з 15 вересня 2016 року по 31 серпня 2017 року задоволенню не підлягає. Таким\~чином,\~позовні вимоги\~ [PERSON] \~є\~обґрунтованими тільки\~в частині\~стягнення заборгованості\~за\~\~кредитом і\~процентами та\~підлягають частковому\~задоволенню в\~сумі 917877,64 грн (що відповідно до курсу НБУ, який станом на 31.08.2017 складав 25,5795 грн за 1 долар США, відповідає 35883,33 доларам США), з яких 855683,39 грн - основна сума боргу; 62194,25 грн заборгованість за відсотками. Відповідно до ст.141 ЦПК України, з урахуванням розміру задоволених позовних вимог та ставок судового збору, що діяли станом на дату звернення з даним позовом, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір, що був сплачений при зверненні до суду у розмірі 3654,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial