Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

28.11.2018 року судом зареєстровано позовну заяву [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про визнання права власності (а.с. 2-4), яка була уточнена позивачем 12.12.2018 року (а.с.25-26) і мотивована тим, що з 1976 по 1989 рік позивач перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . До 1985 року вони із донькою проживали в Ѕ частці будинку [ADDRESS] , яку [PERSON] успадкував в 1975 році. Даний будинок є довоєнною побудовою і на час укладення між ними шлюбу перебував у непридатному для проживання стані, без зручностей, тому в 1978 році за спільні кошти вони прибудували сіни літ. «а1», де обладнали кухню і ванну, а в 1984 році побудували сарай літ. «Б», про що зазначено в технічному паспорті від 16.04.1997 року. Дані побудови були зведені самочинно. В 1985 році [PERSON] поїхав до Російської Федерації на роботу і залишився там жити, а в 1989 році за ініціативою чоловіка їх шлюб був розірваний. [INFO] [PERSON] помер, спадкоємцем була [PERSON] . На сьогоднішній день власниками будинковолодіння [ADDRESS] є [PERSON] та [PERSON] , земельна ділянка під будинковолодінням не приватизована. 02.08.2017 року позивач отримала в КП «ВМБТІ» технічний паспорт на будинок [ADDRESS] . Згідно інвентаризаційних даних, сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні та 2-2 ванни не є самочинно зведеними, оскільки відповідно до п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої наказом Держкомбуду України № 127 від 24.05.2001 року, з 09.08.2012 року не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року. На підставі звіту про оцінку, вартість спірних приміщень 2-1, 2-2 складає 126 446,87 грн., відповідно, 1/2 частка вартості даних приміщень складає 63 223,44 грн. Вартість сараю літ. «Б» складає 2 650 грн., 1/2 частка вартості якого складає 1 325 грн., а загалом 1/2 частка вартості спірних приміщень складає 64 548,44 грн. Із врахуванням зазначеної Інструкції, ст.ст. 22, 28 Кодексу про шлюб та сім`ю України, що діяв в 1976-1989 роках, ст.ст. 60, 68, 69 Сімейного кодексу України, позивач вважає, що сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні площею 8,1 кв.м. та 2-2 ванни площею 3,0 кв.м., є спільною сумісною власністю її та [PERSON] . Оскільки їх шлюб розірваний, просила поділити спірне майно у рівних частках та визнати за нею право власності на 1/2 частку сіней літ. «а1», де обладнано кухню 2-1 площею 8,1 кв.м. та ванну 2-2 площею 3,0 кв.м., 1/2 частку сараю літ. «Б», розташованих на території будинковолодіння [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - [PERSON] уточнений позов підтримав за обставин, що у ньому викладені. Пояснив, що перебуваючи у шлюбі з [PERSON] , подружжя спільно побудувало сарай літ. «Б» та сіни літ. «а1», де розташовані приміщення 2-1 кухні та 2-2 ванної. Дана прибудова була здійснена до частини будинку, в якій вони проживали. Тому дане майно є спільною сумісною власністю подружжя і відповідно до КпШС 1/2 частка належить [PERSON] . Просив врахувати, що іншого нерухомого майна позивач у власності не має. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Чубенко С.В. позов не визнала, надала відзив на позов, який приєднаний до матеріалів справи (а.с. 94-96). Наголошувала, що позивач зверталась з аналогічними вимогами до суду і їй було відмовлено в задоволенні позову. Спірне майно належало покійному [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, тому було його особистою власністю. Позивач не зверталась до нотаріуса після смерті [PERSON] , не пред`являла будь-яких вимог до спадкоємців. Зауважила, що судами неодноразово розглядались справи за позовами [PERSON] щодо цього майна, в тому числі про визнання права власності і про стягнення грошової компенсації. Так, у справі № 127/15831/13-ц було встановлено, що майно, на яке претендує позивач, не є спільною сумісною власністю подружжя, тому воно не може бути поділене і на його частину не може бути визнано право власності. Звертала увагу на те, що спірна прибудова та сарай є підсобними приміщеннями, це частка від цілого, а на підсобні приміщення окреме визнання права власності не допустиме. На даний час позивач займає будинок без достатньої правової підстави і з 2013 року подає різні безпідставні позови та зволікає з виселенням. Просила відмовити в задоволенні вимог [PERSON] . В судовому засіданні представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Шиманський В.М. позовні вимоги [PERSON] не визнав, надав письмовий відзив на позов, що приєднаний до матеріалів справи (а.с. 53-54). Суду пояснив, що колишній чоловік позивача - [PERSON] ще до реєстрації шлюбу з позивачем в порядку спадкування набув у власність 1/2 частку будинку [ADDRESS] . Прибудова, на яку претендує позивач, згідно інвентаризаційних даних, існувала ще до реєстрації між ними шлюбу, тому не є їх спільною власністю і не може бути визнана майном подружжя. Наголосив, що [PERSON] неодноразово зверталась із різними позовними вимогами з метою набути у власність частку зазначеного будинку, однак її позови є безпідставними. Вважає, що вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають, проте в разі, якщо суд дійде іншого висновку, просив застосувати позовну давність, про що подав заяву (а.с. 104). Судом вчинені наступні процесуальні дії у справі. 03.12.2018 року позовну заяву [PERSON] було залишено без руху для усунення недоліків (а.с. 22). 14.12.2018 року Вінницьким міським судом Вінницької області прийнято до розгляду та відкрито загальне провадження у справі № 127/30447/18 (а.с. 27). 01.03.2019 року підготовче провадження у справі закрите (а.с. 99). Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та матеріали інвентаризаційної справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає. До правовідносин, що виникли між сторонами, підлягають застосуванню відповідні норми КпШС, який діяв в період шлюбу [PERSON] та [PERSON] , а також норми ЦК України. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстрували шлюб 10.07.1976 року (а.с. 5). Свідоцтво про розірвання шлюбу між [PERSON] та [PERSON] видане 16.11.1989 року Ленінським ЗАГС м. Комсомольськ-на-Амурі (а.с. 6). На підставі свідоцтва про право на спадщину від 07.03.1975 року [PERSON] був власником половини будинку з відповідною часткою службових будівель, що в [ADDRESS] (а.с. 12). Рішенням Вінницької міської ради від 25.12.2015 № 71 «Про перейменування площ, вулиць, провулків, проїздів, тупиків в місті Вінниця» вулицю Ленський подій перейменовано на вулицю Агатангела Кримського. Будинок поділений в натурі не був. Згідно пояснень учасників справи в приміщеннях 2-1, 2-2, 2-3, 2-4, 2-5, 2-6 проживав [PERSON] з позивачем. Згідно технічного паспорта, виготовленого «ВООБТІ» 16.04.1997 року, приміщення 2-1 площею 8,1 кв.м. та 2-2 площею 3 кв.м., що в сінях «а1», згідно відмітки техніка від 16.04.1997 року, є самовільно збудованими (а.с. 8). Станом на день розгляду справи співвласниками будинку по Ѕ частці є [PERSON] та [PERSON] . Так, 09.06.2015 року [PERSON] продав [PERSON] 1/2 частку житлового будинку з прибудовами, господарськими будівлями та спорудами, що в [ADDRESS] , про що було складено та нотаріально посвідчено договір купівлі-продажу (а.с. 16-18, 63). Власником 1/2 частки будинку [ADDRESS] на підставі договору дарування від 06.11.1998 року є [PERSON] (а.с. 64). Згідно технічного паспорту, виготовленого 16.04.1997 року, сіни "а1" та сарай "Б" збудовані самочинно в 1978 та 1984 роках відповідно (а.с. 7-9). З повідомлення КП «ВМБТІ» від 26.06.2017 року (а.с. 15) вбачається, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи № 8992 на будинковолодіння [ADDRESS] , станом на 03.07.2013 року (остання дата технічної інвентаризації) на земельній ділянці виявлено самочинно збудовані прибудову літ. «а1» (кухня 2-1, ванна 2-2) загальною площею 11,1 кв.м. та сарай літ. «Б», а також роз`яснено, що згідно п.3.2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України № 127 від 24.05.2017 року, зареєстрованої в МЮУ 10.07.2001 року за № 582/5773 зі змінами, не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05.08.1992 року (для одноквартирних (садибних), дачних та садових будинків). З метою внесення змін в матеріали інвентаризаційної справи запропоновано звернутись в КП «ВМБТІ». В технічному паспорті, виготовленому КП «ВМБТІ» 02.08.2017 року на замовлення [PERSON] відмітки про те, що вищезазначені сіни є самовільно збудованими, немає (а.с. 10-11). Бувший співвласник будинку [PERSON] помер [INFO] (а.с. 19). Після смерті [PERSON] 08.12.2015 року з заявою про прийняття спадщини звернулась його дружина - [PERSON] (а.с. 20). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач [PERSON] зазначала, що разом із [PERSON] в період шлюбу вони побудували сіни «а1» та сарай «Б», тому в силу ст. 22 КпШС вона набула право власності на Ѕ частку цих приміщень. Суд вважає таке твердження безпідставним, виходячи з наступного. Статтею 24 Кодексу про шлюб та сім`ю України, який був чинним на момент реєстрації шлюбу позивача з [PERSON] , втратив чинність 27.07.2010 року, передбачено, що майно, яке належало кожному з подружжя до одруження, а також одержане ним під час шлюбу в дар або в порядку успадкування, є власністю кожного з них. Відповідно до ст. 22 КпШС майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Статтею 28 даного Кодексу визначено, що в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. В окремих випадках суд може відступити від начала рівності часток подружжя, враховуючи інтереси неповнолітніх дітей або інтереси одного з подружжя, що заслуговують на увагу. Суд може визнати майно, нажите кожним із подружжя під час їх роздільного проживання при фактичному припиненні шлюбу, власністю кожного з них. Відповідно до вимог статті 68 Сімейного кодексу України, розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 78, 79 ЦПК України обставини справи, які законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як було встановлено в судовому засіданні, будинок [ADDRESS] в натурі між співвласниками не поділений, земельна ділянка не приватизована, порядок користування земельною ділянкою не встановлювався. Ѕ частка даного будинку належала на праві особистої власності [PERSON] , оскільки була успадкована ним після смерті батька [INFO] , тобто право власності набуте ним ще до реєстрації шлюбу із [PERSON] (ст. 24 КпШС). Згідно інвентаризаційних даних за 1953 рік сарай "Б" та веранда "а1" існували ще до набуття права власності [PERSON] на цю частку будинку (а.с. 55-57). Позивачем до позовної заяви не надано жодного доказу того, що в період шлюбу із [PERSON] вони побудували нерухоме майно, на яке вони набули право спільної сумісної власності. Судами з 2013 року неодноразово розглядались справи за позовом [PERSON] щодо набуття права спільної власності на частку будинку [ADDRESS] . Зокрема, рішенням апеляційного суду Вінницької області від 27.06.2013 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 16.05.2013 року у справі № 212/9625/12 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ майна скасоване та ухвалено нове. В задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , третя особа: Вінницька міська рада про поділ майна подружжя - відмовлено (а.с. 58-62). Апеляційною інстанцією встановлено, що Ѕ частка будинку була особистою власністю [PERSON] , а всі роботи по покращенню житлових умов були здійснені поза межами сімейних стосунків, зокрема після розірвання шлюбу [PERSON]. (а.с. 61-62). Оскільки позивач не довела своє право власності на частку будинку як на майно, що набуте в період шлюбу, апеляційною інстанцією було визнано, що суд першої інстанції при поділі майна подружжя і визнанні за [PERSON] права власності на Ѕ частку будинку [ADDRESS] помилково застосував положення КпШС та СК України. Роз`яснив право на відшкодування власником будинку ( [PERSON] ) понесених позивачем витрат на поліпшення житлового стану будинку. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 3 ст. 82 ЦПК України). Тому обставина, що сіни «а1» та сарай «Б» є спільною сумісною власністю подружжя, не підлягає доказуванню. Крім того, [PERSON] зверталась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів - витрат на ремонтні роботи у Ѕ частині будинку по [ADDRESS] , що належала [PERSON] . В ході судових засідань сторони визнали, що з 1976 року по 1989 рік [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, до 1985 року сім`я проживала в Ѕ частці будинку, який [PERSON] успадкував в 1975 році, а після розірвання шлюбу в 1989 році позивач разом з донькою залишилась проживати в будинку, який належав відповідачу. Рішенням апеляційного суду Вінницької області від 16.03.2015 року у справі № 127/15831/13-ц в задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. Апеляційною інстанцією також було встановлено, що [PERSON] проживала в будинку як член сім`ї власника - [PERSON] , тому зобов`язана була сплачувати комунальні платежі, забезпечувати схоронність житла, дотримуватись правил утримання будинку, проводити ремонтні роботи тощо. Договору з власником будинку на проведення капітального ремонту, а також про те, що право власності перейде до [PERSON] , не було (а.с. 84-87). Таким чином, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається позивач [PERSON] в даному позові - щодо набуття права власності на частку будинку як на спільне майно подружжя вже були встановлені при розгляді справ № 212/9625/12 і № 127/15831/13-ц, тому в силу ст.. 82 ЦПК України доказуванню не підлягають. Крім того, вимога [PERSON] щодо визнання права власності на Ѕ частку сіней «а1», де обладнано кухню 2-1, площею 8,1 кв.м. та ванну 2-2, площею 3,0 кв.м., сараю «Б» не підлягає задоволенню також з тієї підстави, що це майно є приналежністю до головної речі - частки житлового будинку. Відповідно до ст. 186 ЦК України річ, призначена для обслуговування іншої (головної) речі і пов`язана з нею спільним призначенням, є її приналежністю. Приналежність слідує за головною річчю, якщо інше не встановлено договором або законом. І приналежність, і основна річ є фізично самостійними речами, але головна річ має самостійне значення, а її приналежність - залежне, допоміжне і слугує найкращому використанню головної речі і сприяє функціонуванню головної речі і не має сама по собі самостійного господарського значення. Статтею 187 ЦК України визначено, що складовою частиною речі є все те, що не може бути відокремлене від речі без її пошкодження або істотного знецінення. При переході права на річ її складові частини не підлягають відокремленню. У разі переходу права на річ за правочином чи за іншою підставою окремі її складові частини не підлягають відокремленню. Враховуючи норми ст.ст. 186, 380, 381 ЦК України господарсько-побутові будівлі (сарай, гараж, санвузол тощо), що розташовані з житловим будинком на одній земельній ділянці і призначені для забезпечення власника необхідними засобами благоустрою, вважаються приналежністю головної речі і не є самостійними нерухомими речами, у зв`язку з чим право власності на такі будівлі і споруди як на окремі об`єкти визнаватися не може. Тому правових підстав для визнання за [PERSON] права власності на Ѕ частку сіней «а1» та сараю «Б» як на самостійні об`єкти немає. Судові витрати - сплачений [PERSON] 28.11.2018 року судовий збір в сумі 704,80 грн. (а.с. 1) - слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed