Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач звернулася до суду із позовом до відповідача, який в ходу судового розгляду справи до початку її розгляду по суті уточнила, та остаточно просила визнати перше речення тексту допису, який було опубліковано відповідачем 17.10.17 року о 14:04 год. в соціальній мережі «Facebook», а саме: «От чим займаються "депутати" та їхні прихвосні-родичі», таким, що принижує її честь, гідність і ділову репутацію, як людини та громадянина України; визнати друге речення тексту допису, який був опублікований відповідачем 17.10.17 року о 14:04 год. в соціальній мережі «Facebook», а саме: «Сьогодні сестра "нардепа" [PERSON] (і за сумісництвом оплачена помічниця) з захо-о-опленням розказала про обурливу поведінку [PERSON] на нинішньому мітингу», недостовірною та неправдивою інформацією, такою, що принижує її честь, гідність і ділову репутацію, як людини та громадянина України; зобов'язавши відповідача вибачитися перед нею за образливі висловлювання, а саме: «От чим займаються "депутати" та їхні прихвосні-родичі», та спростувати у такий же спосіб, у який вона була поширена, інформацію опубліковану ним 17.10.17 року о 14:04 год. в соціальній мережі «Facebook», а саме: «От чим займаються "депутати" та їхні прихвосні-родичі. Сьогодні сестра "нардепа" [PERSON] (і за сумісництвом оплачена помічниця) з захо-о-опленням розказала про обурливу поведінку [PERSON] на нинішньому мітингу...», та видалити її зі своєї сторінки в соціальній мережі «Facebook». Позов мотивує тим, що 17.10.17 року о 14:04 год. відповідачем було опубліковано допис в соціальній мережі «Facebook» на особистій сторінці наступного змісту: «От чим займаються "депутати" та їхні прихвосні-родичі. Сьогодні сестра "нардепа" [PERSON] (і за сумісництвом оплачена помічниця) з захо-о-опленням розказала про обурливу поведінку [PERSON] па нинішньому мітингу...». В першому реченні вказаного запису відповідач висловлюється у грубій та принизливій формі («прихвосні-родичі») відносно неї та членів її сім'ї, що відповідно до словника української мови означає звернення у зневажливій формі, того, хто підлабузнюється до кого-небудь, догоджає комусь з корисливою метою; підлабузник. У другому реченні вказаного допису відповідач публікує неправдиву інформацію відносно неї, а саме зазначає, що вона за роботу помічником-консультантом народного депутата України [PERSON] отримую заробітну плату. Однак вона працює на посаді помічника-консультанта народного депутата України на громадських засадах, та її робота не є оплачуваною. Як публічна особа після розміщення вищевказаного допису вона зазнала репутаційних втрат, що вплинуло на її життєдіяльність як громадського діяча та рівень довіри з боку оточуючих. Вищезазначений текст допису, який було опубліковано в соціальній мережі «Facebook» на особистій сторінці відповідача, характеризує її негативно в суспільстві, дискредитує в очах громадськості та принижує честь, гідність і ділову репутацію. Негативна інформація щодо неї, висловлена відповідачем, має характер наклепу (тобто поширення завідомо неправдивої інформації, що ганьбить іншу особу), а тому така інформація підлягає спростуванню. Доказами, що спростовують інформацію, оприлюднену відповідачем, є довідка видана Управлінням кадрів Апарату Верховної Ради України № 20-26/2813 від 25 жовтня 2017 року, в якій зазначено, що [PERSON] з 09 грудня 2014 року є помічником-консультантом на громадських засадах народного депутата України [PERSON] та в трудових відносинах з Апаратом Верховної Ради України не перебуває, та копія її посвідчення помічника-консультанта на громадських засадах народного депутата України [PERSON] з відповідним записом у ньому. Тому вищевказана інформація, яку поширив відповідач, не відповідає дійсності та є недостовірною, оскільки не підтверджена жодними доказами. При цьому поширена інформація є доведеною до відома багатьох осіб. Відповідач видає припущення за достовірні факти, на основі яких робить однозначні висновки, не даючи читачам об'єктивно оцінити вказану інформацію та зробити свої висновки щодо поданої інформації. Враховуючи, що текст, викладений у пості, може бути перевірений, не можна вважати твердження автора оціночними судженнями. Отже, порушення прав позивача поширенням недостовірної інформації полягає у тому, що такі відомості ганьблять її честь, гідність та ділову репутацію в очах невизначеного кола осіб, які могли переглянути дану публікацію. Як на підставу позову вказує на положення ст.ст. 3, 28, 55 Конституції України, ст.ст. 16, 23, 270, 277, 1167 ЦК України. У судовому засіданні позивач позов підтримала із аналогічних викладеним у позовній заяві та уточненнях до неї підстав. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні проти позову заперечив та подав відзив на позов, у яких зазначив, що позивач приводить його вислів із соціальної мережі «Facebook» та визначає «прихвосні-родичі» як грубий та принизливий. Однак у словнику української мови згаданий вислів визначено як звернення у зневажливій формі. При цьому «груба і принизлива» форма вислову не означає зневажливої форми. Він дійсно висловився у зневажливій формі, однак має на це повне право, як і висловлюватися в будь-який публічний спосіб. Свою зневагу він міг висловити в інших формах (натяком чи нецензурно). Він вибрав цілком цензурне слово, яке виявляє його відношення до «депутата» та тих його родичів, які активно допомагають цьому «депутатові» ганьбити Україну. В частині визнання неправдивою інформації, що позивач за роботу помічника-консультанта отримує заробітну плату, то, як свідчить світлина з його сторінки, він написав «і за сумісництвом оплачена помічниця». При використанні терміну «оплачена» він не зазначав про спосіб оплати, в тому числі не вказував на отримання нею легальної заробітної плати в Апараті Верховної Ради України, а зробив свій висновок на основі даних із відкритих джерел про купівлю останньою квартири, з чого висновок про оплату її роботи є цілком закономірним. Крім того, посада помічника-консультанта народного депутата на громадських засадах не є рівноцінною званню «громадського діяча», а тому сумнівним є висновок позивача щодо понесених нею репутаційних втрат. Крім того, соціальна мережа, в тому числі «Facebook», є віртуальним майданчиком для дискусій на різні теми, в тому числі і політичні. Кожне твердження в соціальній мережі не є беззаперечним, а фактично закликом до дискусій. Будь-яке заперечення і точка зору іншої сторони дискусії оперативно появляється у стрічці повідомлень соціальної мережі і є доступною для широкого кола учасників мережі. Тому позивач міг тут же викласти свої заперечення чи іншу точку зору. Такі дописи в соціальних мережах не можуть бути предметом судового розгляду, якщо тільки в таких дописах не містяться злочинні заклики до сепаратизму, зміни території Держави, до насильницьких дій чи погрози фізичної розправи. Позовна заява надійшла до суду 24.01.2018. Ухвалою судді від 02.03.2018 позовну заяву було залишено без руху. Після усунення недоліків, зазначених в ухвалі судді, ухвалою суду від 04.04.2018 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. У судовому засіданні 10.05.2018 позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог, а відповідачем письмовий відзив на позов, після ознайомлення з якими сторони не заперечили проти продовження розгляду справи, не вбачаючи підстав для відкладення її розгляду. Всі наявні у справі докази надані сторонами у справі. Жодна зі сторін із заявами чи клопотаннями про витребування доказів до суду не зверталася. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши зібрані у справі докази, суд вважає, що позов слід задовольнити частково з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, повязаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обовязком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Конституція України визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та закріплює, що кожен має право на повагу до його гідності (ст.ст. 3, 28 Конституції України). Водночас, Конституцією України гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоровя населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). У відповідності із положеннями ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації.Згідно з положеннями ст. 68 Конституції України кожен зобов'язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Відповідно до ч. 1 ст. 275 ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно з положеннями ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім'ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Стаття 9 Конституції України передбачає, що чинні міжнародні договори, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, є частиною законодавства України. У статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основноположних свобод, ратифікованою Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. За змістом цієї норми свобода слова, преси як захисника інтересів громадськості, критика представників держави, висловлення своєї думки в процесі обговорення питань, що становлять громадський інтерес, є однією з найважливіших свобод людини. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч. 2 ст. 10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст. 10 Конвенції і практики її застосування свідчить, що межі свободи вираження думок залежать від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. В абзаці 6 п. 3 Рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003 визначено, що проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Тому якщо посадові чи службові особи діють без правових підстав, то повинні бути готовими до критичного реагування з боку суспільства. В рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» зазначається, що межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою ніж щодо приватної особи. На відміну від останнього, перший неминуче та свідомо відкриває кожне своє слово та вчинок для ретельної уваги журналістів та всього суспільства і тому має виявляти більшу терпимість. У справі «Хендісайд проти Сполученого королівства» Європейський суд з прав людини прийшов до висновку, що при дотриманні умов п. 2 статті 10 Конвенції, право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. Такі є вимоги плюралізму, толерантності і лібералізму, без яких немає демократичного суспільства. Аналогічно у справі «Українська прес-група» проти України» констатується, що публікації, які містили критику політиків, були викладені жорсткою, полемічною, саркастичною мовою. Немає сумніву, що для позивачів вони були образливими і навіть шокуючими. Проте, обираючи свою професію, вони залишили себе відкритими для суворої критики і пильного нагляду; це той тягар, який політики мають прийняти в демократичному суспільстві. Таким чином, свобода дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод, гарантованих ст. 10 Європейської конвенції з прав людини та основоположних свобод, і вона користується майже абсолютним захистом у тому сенсі, що можливі обмеження закладені в п. 2 цієї статті. Крім того, поряд з інформацією чи даними, що підлягають перевірці, ст. 10 захищає і погляди, критичні зауваження або припущення, правдивість яких не може бути піддана перевірці на правдивість. Оціночні судження також користуються захистом це передумова плюралізму поглядів. У згаданій вище справі «Лінгенс проти Австрії» Європейський суд з прав людини розрізняє факти та оціночні судження. Якщо існування фактів може бути підтверджене, правдивість оціночних суджень не піддається доведенню. Вимога довести правдивість оціночних суджень є нездійсненною і порушує свободу висловлення думки як таку, що є фундаментальною частиною права, яке охороняється статтею 10 Конвенції. Відповідно до роз'яснень, які викладені у пункті 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з'ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням, встановити факт поширення недостовірної інформації та факт того, що поширена інформація стосується саме особи позивача і що поширена інформація порушує особисті немайнові права особи позивача або перешкоджає повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право, при цьому саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем. Спростованою може бути інформація, яка містить відомості про події та явища (факти), яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). В будь-якому випадку це має бути інформація, істинність якої можливо перевірити, існування таких фактів не залежить від їх суб'єктивного сприйняття чи заперечення через думки і погляди особи. Вільне вираження поглядів є істотним чинником повноцінного розвитку особистості в суспільстві, як і здатність особи сприймати заперечення, спонукання, заохочення через думки, ідеї, висловлені іншими людьми. Судом встановлено, що відомості, які позивач просить визнати недостовірними та такими, що принижують її честь, гідність та ділову репутацію, були поширені відповідачем у дописі від 17.10.17 року о 14:04 год. на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» наступного змісту: «От чим займаються "депутати" та їхні прихвосні-родичі. Сьогодні сестра "нардепа" [PERSON] (і за сумісництвом оплачена помічниця) з захо-о-опленням розказала про обурливу поведінку [PERSON] на нинішньому мітингу». Вказана обставина стверджується як наданим позивачем знімком екрану опублікованого допису відповідача, так і поясненнями відповідача, який у судовому засіданні підтвердив обставину публікації ним відповідного допису на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook». Таким чином, відповідачем була поширена інформації, оскільки через мережу Інтернет доведена до відома невизначеного (значного) кола осіб, й така стосується безпосередньо фізичної особи, тобто позивача. Одночасно судом встановлено, що позивач на момент поширення відповідних відомостей був та на даний час є помічником-консультантом професійного політика, який обіймає представницький мандат народного депутата України [PERSON], що стверджується копією посвідчення № 320/11. Проведений аналіз змісту допису відповідача від 17.10.17 року о 14:04 год. на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook», зокрема відомостей, які позивач просить визнати недостовірними та такими, що принижують його честь, гідність та ділову репутацію, дозволяє зробити наступні висновки. Відомості, стосовно яких заявлено позовну вимогу (окрім твердження «(і за сумісництвом оплачена помічниця)»), не містять жодних фактичних даних безпосередньо щодо позивача, а містять лише критичну оцінку її діяльності та діяльності народного депутата України, помічником-консультантом якого вона є. У них відсутнє твердження про факти, а є лише оціночні судження. Оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням субєктивної думки і поглядів автора публікації, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. При цьому суд враховує наведену вище судову практику Європейського суду з прав людини, яка визначає, що межа допустимої критики щодо політика, який виступає у своїй публічній якості, є ширшою, ніж щодо приватної особи, а право вільно передавати інформацію поширюється не лише на інформацію та ідеї, які сприймаються сприятливо або вважаються необразливими чи нейтральними, але й такі, які ображають, шокують чи викликають стурбованість. У Постанові ВС від 28.03.2018 (справа № 761/8035/16-ц,провадження № 61-13161св18) в аналогічних правовідносинах зазначається про відсутність правових підстав для втручання у право особи на поширення інформації, яке хоч і містить некоректні висловлювання, але не підлягає спростуванню, а отже і задоволення заявлених позовних вимог, оскільки чинним законодавством не передбачена можливість притягнення до відповідальності за висловлювання оціночних суджень. Вони, як і думки, переконання, судження, критична оцінка певних фактів і недоліків не можуть бути предметом судового захисту, оскільки будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів не можуть бути перевірені на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів). Виходячи із вищенаведеного, суд вважає відсутніми правові підстави для задоволення позову в частині вимог щодо визнання відомостей недостовірними та такими, що принижують честь і гідність, ділову репутацію позивача в частині поширення відповідачем відомостей, стосовно яких заявлено позовну вимогу (окрім твердження «(і за сумісництвом оплачена помічниця)»). Оскільки відсутні підстави для задоволення первинної вимоги, немає підстав і для задоволення позову в решті похідних вимог щодо спростування вказаних відомостей та зобовязання відповідача вибачитися за образливі висловлювання. Натомість, твердження допису відповідача від 17.10.17 року о 14:04 год. на власній сторінці у соціальній мережі «Facebook» про те, що позивач є за сумісництвом оплачуваним помічником свого брата, народного депутата [PERSON], є за своїм змістом повідомленням про певний факт, який, на відміну від оціночних суджень, може бути перевірений на предмет відповідності дійсності. Відповідно до довідки апарату Верховної Ради України від 25.10.2017 № 20-26/2813 позивач є помічником-консультантом на громадських засадах народного депутата [PERSON] та в трудових відносинах з апаратом Верховної Ради України не перебуває. Відповідно до ч. 3 ст. 34 Закону України «Про статус народного депутата України» помічники-консультанти народного депутата працюють за строковим трудовим договором на постійній основі чи за сумісництвом або на громадських засадах. Як пояснив відповідач у судовому засіданні, йому, у тому числі як у минулому депутату обласної ради, про зазначені положення закону було відомо. Незважаючи на це, він у мережі Інтернет поширив неперевірені відомості про факт стосовно позивача, який не відповідає дійсності, а саме, що остання є оплачуваним помічником народного депутата [PERSON] Заперечення на позов із тих підстав, що відповідач у своєму дописі не зазначав про спосіб оплати, в тому числі не вказував на отримання позивачем легальної заробітної плати в Апараті Верховної Ради України, суд вважає необґрунтованими. З точки зору будь-якого стороннього розумного та обізнаного із відповідними положеннями закону щодо статусу народного депутата України читача повідомлена відповідачем інформація не може сприйматися інакше, як вказівка на статус позивача як помічника-консультанта народного депутата, який працює за строковим трудовим договором на постійній основі. При цьому поширенням відповідної інформації порушуються особисті немайнові права позивача, а саме її честь, гідність та ділова репутація, оскільки дозволяє сторонньому читачу допису відповідача зробити безпідставний висновок про працевлаштування позивача помічником-консультантом народного депутата [PERSON] на платній основі й отримання нею будь-яких вигод матеріального характеру від зайняття діяльністю, якою насправді вона займається на громадських засадах. Відповідно до роз'яснень, які викладені у п.п. 24-25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 лютого 2009 року за № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», задовольняючи позов, суд повинен у резолютивній частині рішення зазначити, чи було порушено особисте немайнове право особи, яка саме інформація визнана недостовірною та порочить гідність, честь чи ділову репутацію позивача, а також вказати на спосіб захисту порушеного особистого немайнового права. За загальним правилом, інформація, що порочить особу, має бути спростована у спосіб, найбільш подібний до способу її поширення (шляхом публікації у пресі, повідомлення по радіо, телебаченню, оголошення на зібранні громадян, зборах трудового колективу, відкликання документа тощо). Спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Таким чином, виходячи із аналізу поширеної відповідачем інформації, слід визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача виключно інформацію, опубліковану відповідачем 17.10.2017 о 14:04 год. на особистій сторінці в соціальній мережі «Facebook», у другому реченні допису дослівно: «(і за сумісництвом оплачена помічниця)», в решті заявленого тексту допису у позові судом відмовлено з мотивів викладених вище. Одночасно заявлений у позові спосіб захисту порушеного немайнового права в частині поширеної відповідачем інформації, що порочить позивача, шляхом розміщення на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» спростування зазначеної інформації та видалення її з особистої сторінки в соціальній мережі «Facebook» відповідає вимогам закону та є максимально наближеним (адекватним) до способу поширення недостовірної інформації. А тому відповідача слід зобов'язати розмістити на його особистій сторінці у соціальній мережі «Facebook» спростування зазначеної інформації та видалити її з особистої сторінки в соціальній мережі «Facebook». Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить із того, що позов немайнового характеру задоволено частково, а тому половину сплаченого судового збору слід стягнути із відповідача на користь позивача.

Outcome: partial