Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-30 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № K2А3АЕ00002305 від 20.12.2006 року, згідно з яким відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000 доларів США на термін до 20.12.2011 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Відповідач [PERSON] зобов"язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановленими кредитним договором. Також, в забезпечення виконання зобов"язання за вказаним кредитним договором між ПАТ КБ «ПриватБанк» та відповідачами [PERSON], [PERSON] було укладено договори поруки. Свої зобов'язання Банк належним чином виконав. Оскільки відповідачем не були виконані зобов'язання, встановлені кредитним договором, а вимоги до поручителів залишені без задоволення, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідачів, солідарно, на свою користь заборгованість, яка станом на 25.01.2016 року становить 40549, 55 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 4978, 34 долари США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 8186, 79 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 26528, 35 доларів США, що за курсом НБУ 24,79 грн. за 1 долар США станом на 25.01.2016 року складає 1 005 223, 34 грн., а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 078, 35 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечувала, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним, а також звернулась з заявою про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] проти задоволення позову заперечував, вважаючи вимоги необґрунтованими в зв"язку з припиненням договору поруки, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON] Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 20.12.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем [PERSON] був укладений договір № K2А3АЕ00002305, згідно з яким відповідач [PERSON] отримав кредит у розмірі 8000 доларів США для купівлі автомобіля, а також суму у розмірі 2580, 31 долари США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 0,84 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. (а.с.13-14). За умовами даного договору, кредит надано на строк з 20.12.2006 року по 12.12.2011 року, включно. Також, 20.12.2006 року в забезпечення виконання зобов"язань по кредитному договору, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № К2А3АЕ00002305/1, за умовами п.2 якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов"язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків (а.с.17). Крім того, 20.12.2016 року в забезпечення виконання зобов»язань по кредитному договору, між позивачем та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № К2А3АЕ00002305/2 з аналогічними умовами (а.с.16). Відповідно до наданого ПАТ КБ «ПриватБанк» розрахунку, відповідач взяті на себе зобов'язання по виплаті кредитних коштів належним чином не виконав, у зв"язку з чим станом на 25.01.2016 року має заборгованість в розмірі 40549, 55 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом - 4978, 34 долари США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 8186, 79 доларів США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 26528, 35 доларів США, що за курсом НБУ 24,79 грн. за 1 долар станом на 25.01.2016 року складає 1 005 223, 34 грн. (а.с.5-7). Представник позивача в судовому засіданні просив про задоволення вимог в повному обсязі, посилаючись на невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов»язань за кредитним договором та на солідарну відповідальність відповідачів [PERSON] та [PERSON] Представники відповідачів [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечували, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Також, представником відповідачів [PERSON] подано заяву про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Суд не вбачає підстав для задоволення позову, з огляду на наступне. Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. За правилом, передбаченим ст.1050 ЦК України, встановлюється, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом - 4978, 34 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 8186, 79 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США, такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов"язань за кредитним договором своєчасно та в повному обсязі підтверджується розрахунком заборгованості та випискою з особового рахунку (а.с.85-89). Належних та допустимих доказів того, що вказана заборгованість розрахована невірно та має менший розмір, ніж зазначено в розрахунку, представниками відповідачів суду не було надано. За таких обставин, вимоги про стягнення заборгованості є обгрунтованими. В той же час, щодо вимоги про стягнення з пені в розмірі 26528, 35 доларів США, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок визначено Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодам, укладеними між резидентами на території України. Згідно ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні. Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 01.04.2015 року у справі №909/660/14. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позивачем неправомірно проводилось нарахування пені в доларах США, а тому позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 26528, 35 доларів США задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], солідарно, то судом встановлено наступне. Відповідно до ч.1 ст.553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Згідно ч.1,2 ст.554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ч.4 ст.559 ЦК України, порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. За результатами розгляду заяви про перегляд судового рішення в справі №6-53цс14, колегією суддів Верховного Суду України було винесено постанову від 17.09.2014 року, відповідно до якої зазначено, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений ч.4 ст.559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватись з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. В постанові Верховного Суду України від 19.10.2016 року в справі 6-1265цс16 висловлена наступна правова позиція. З часу прострочення несплаченої заборгованості відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обчислення встановленого частиною четвертою статті 559 цього Кодексу шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя щодо окремих зобов'язань за кредитом. Тобто банк мав протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання (виникнення простроченої заборгованості за овердрафтом) пред'явити вимоги до поручителя. Як вбачається з матеріалів справи, згідно п.1.1. кредитного договору, кінцевий термін повернення кредиту боржником [PERSON] по кредитному договору № від 20.12.2006 року настав 20.12.2011 року. Відтак, у банку виникло право пред»явити вимогу до поручителів про виконання порушеного зобов"язання щодо повернення кредитів за вищевказаним договорам відповідно до умов укладених договорів поруки починаючи з 20.12.2011 року протягом наступних 6 місяців. Положення ч.4 ст.559 ЦК України є диспозитивними і чітко визначають порядок пред»явлення письмової вимоги до поручителів. Пред"явлення до суду позову про стягнення заборгованості не є такою письмовою вимогою в розумінні вищезазначеної норми закону. В той ж час, з матеріалів справи вбачається, що письмову вимогу до боржника та поручителів ПАТ КБ «ПриватБанк» направило лише 26.01.2016 року, що і дає підстави вважати, що на час постановлення рішення суду позивачем пропущено строк на пред»явлення вимоги до поручителів. Таким чином, аналізуючи зміст умов договору поруки та вищенаведених норм Цивільного Кодексу України, ретельно дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про припинення поруки в зв"язку з пропуском строку на пред»явлення вимоги через недотримання позивачем процедури, передбаченої ч.4 ст.559 ЦК України. Оскільки порука є припиненою, то відсутні і правові підстави для задоволення вимог позивача в частині стягнення заборгованості з відповідачів [PERSON], [PERSON] При цьому суд не приймає до уваги твердження представників відповідачів про те, що порука є припиненою внаслідок збільшення позивачем в односторонньому порядку процентної ставки за кредитним договором, внаслідок чого збільшилась відповідальність поручителів, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Як вбачається з п.2.3.1 кредитного договору № K2А3АЕ00002305 від 20.12.2006 року, укладеного між позивачем та відповідачем [PERSON], сторони погодили, що банк має право в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом при зміні кон"юктури ринку грошових ресурсів в Україні, а саме зміни курсу долара США до гривні більше ніж на 10 % у порівнянні з курсом долара США до гривні, встановленого курсом НБУ на момент укладення даного договору, зміні облікової ставки НБУ, зміни розміру відрахувань у страховий (резервний) фонд або зміні середньозваженої ставки по кредитах банків України у відповідній валюті (по статистиці НБУ. В той же час, відповідно до п.2 договорів поруки № К2А3АЕ00002305/1 та № К2А3АЕ00002305/2 від 20.12.2006 року, укладених між позивачем та відповідачами [PERSON], [PERSON] в забезпечення виконання зобов"язань по кредитному договору, поручитель відповідає перед кредитором за виконання зобов"язань за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, відсотків за користування кредитом, комісій, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Таким чином, в момент укладення договорів поруки сторони погодили усі істотні умови, у тому числі і про збільшення процентної ставки, на що дали згоду поручителі шляхом підписання вказаних договорів. Враховуючи наведене, відсутні підстави вважати, що збільшення процентної ставки відбулось без згоди поручителів, а тому порука з цієї підстави не може бути припинена. Таким чином, оскільки факт невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов"язань за кредитним договором своєчасно та в повному обсязі знайшов своє підтвердження під час судового розгляду, а порука відповідачів [PERSON], [PERSON] є припиненою, то суд вважає позовні вимоги обґрунтованими в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом - 4978, 34 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 8186, 79 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США, а тому відмовляє в задоволенні вимог про стягнення пені в розмірі 26528, 35 доларів США та у солідарному стягненню заборгованості з боржників [PERSON], [PERSON] в зв»язку з відсутністю правових підстав. В той же час, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції у справі № 6-16цс15 Верховного Суду України від 11.03.2015 року, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах ВСУ від 19.03.2014 року в справі №6-20цс14, а також від 03.06.2015 року в справі № 6-31цс15). Згідно приписів ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що, згідно розрахунку заборгованості та виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON], які містяться в матеріалах справи (а.с.5-7, 85-89), останній платіж відповідачем [PERSON] було сплачено позивачу 06.02.2009 року. Також, відповідно до умов кредитного договору, строк виконання відповідачем зобов"язань встановлено до 20.11.2011 року. Однак, 13.06.2012 року відповідачем [PERSON] з метою погашення заборгованості за кредитним договором було передано позивачу автомобіль «Шевроле Авео», 2005 року випуску, д.н.з. [NUMBER], а 14.06.2012 року відповідачем [PERSON] було надано довіреність на ім»я позивача, згідно якої уповноважив позивача бути його представником в усіх без винятку установах при вирішенні питань, пов»язаних з відчуженням автомобіля. Таким чином, 14.06.2012 року відповідачем [PERSON] було вчинено останню добровільну дію, спрямовану на погашення заборгованості за кредитним договором, а тому саме з цієї дати підлягає обрахунку строк позовної давності, який сплив 14.06.2015 року. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «ПриватБанк» зверталось з аналогічним позовом до Солом"янського районного суду м.Києва у лютому-березні 2016 року (а.с.4), а з даним позовом до суду звернулось 12.04.2016 року, тобто з пропуском строку позовної давності. Посилання представника позивача на те, що строк позовної давності має обчислюватись з 18.05.2013 року, а саме з моменту зарахування коштів від продажу автомобіля, не може бути враховано судом, оскільки з моменту передачі відповідачем [PERSON] автомобіля банку 13-14 червня 2012 року в подальшому його реалізацією займались представники позивача, до чого [PERSON] відношення не мав і ніяким чином не міг вплинути, жодних дій, спрямованих на погашення заборгованості не вчиняв. Таким чином, враховуючи, що останню дію, спрямовану на погашення заборгованості відповідачем [PERSON] було здійснено 14.06.2012 року, з вимогами та позовними заявами до відповідачів позивач звернувся до суду лише у 2016 року, то суд вважає обґрунтованою заяву представника відповідачів про застосування наслідків пропуску строку позовної давності. Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, з урахуванням заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вважає можливим відмовити в задоволенні позову в частині стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитом - 4978, 34 долари США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 8186, 79 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 856, 07 доларів США, саме з цієї підстави. З урахуванням наведеного, даний позов ПАТ КБ «ПриватБанк» не підлягає задоволенню в повному обсязі. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed