Jurisdiction: civil
Date: 2019-08-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачки [PERSON] про визнання права власності на транспортний засіб за набувальною давністю, мотивуючи свої вимоги тим, що 25.06.2007 року він придбав у [PERSON] транспортний засіб Фольксваген Пассат д\\н [NUMBER] . На підставі усної домовленості [PERSON] передав позивачу свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу та довіреність на право керування, що була посвідчена приватним нотаріусом Погребняком Г.В. Між ними відбулася усна домовленість про те, що документи на право власності будуть оформлені пізніше, проте документи не були оформлені із незалежних від позивача причин. Приблизно у 2010 році свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу було втрачено і отримано дублікат свідоцтва серії [NUMBER] . Також приблизно у 2010 році приватним нотаріусом КМНО Чорною Л.В. була посвідчена довіреність на право керування транспортним засобом Фольксваген Пассат на підставі дублікату свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, однак вказана довіреність не збереглася. З 2007 року позивач продовжує безперервно, відкрито володіти транспортним засобом, самостійно нести витрати з утримання та користування автомобілем. Неодноразово з метою користування транспортним засобом позивач придбавав Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Також факт користування транспортним засобом підтверджується протоколом про адміністративне правопорушення від 11.12.2009 року, протоколом про адміністративне правопорушення від 14.02.2010 року. 12.08.2017 року власник транспортного засобу [PERSON] помер. На підставі викладеного позивач звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд визнати за ним право власності на транспортний засіб Фольксваген Пассат за набувальною давністю. У судовому засіданні представник позивача повністю підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідачка у судовому засіданні позовні вимоги визнала повністю, підтвердила, що автомобіль був проданий позивачу її покійним чоловіком. Подала також заяву про визнання позову. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідачки, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] задоволенню не підлягають з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що автомобіль Фольксваген Пассат д\\н [NUMBER] зареєстрований на праві власності за [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу. 25.06.2007 року [PERSON] була видана довіреність на ім`я [PERSON] з правом керувати належним йому на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу автомобілем Фольксваген Пассат. Довіреність була видана без права передоручення терміном на три роки і була дійсна до 25.06.2010 року. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. У своїх позовних вимогах позивач [PERSON] просить суд визнати за ним право власності на автомобіль Фольксваген за набувальною давністю, зважаючи на те, що з 2007 року він постійно користується даним автомобілем за усною домовленістю із померлим [PERSON] , здійснює його утримання. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч. 1, 4 ст. 334 ЦК України право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передання майна, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо договір про відчуження майна підлягає державній реєстрації, право власності у набувача виникає з моменту такої реєстрації. Зі змісту статей 203, 208, 626, 638, 655 ЦК України вбачається, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов"язків. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. У письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що не перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподаткованих мінімумів доходів громадян. За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов"язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов"язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Тобто, умовою визнання не посвідченого нотаріально договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності, є ті обставини, коли сторони договору домовилися про усі його істотні умови, підтверджені письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення. Як вбачається з письмових матеріалів справи, 25.06.2007 року [PERSON] видав на ім"я [PERSON] довіреність на право керування транспортним засобом Фольксваген Пассат. Згідно даної довіреності автомобіль Фольксваген належав [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу. Слід зазначити, що відповідно до Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи. Законом України "Про дорожній рух" та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов"язують перехід права власності на рухоме майно - автомобіль - шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника. Слід зазначити, що позивач після передачі [PERSON] йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на набуття ним права власності на автомобіль, не оформив відповідну довіреність, договір купівлі-продажу чи інший документ, що підтверджував би його право власності на автомобіль у передбаченому законом порядку. Посилання позивача на те, що у 2010 році була видана довіреність на вказаний транспортний засіб, не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні та не були доведені належними доказами. Той факт, що на позивача були складені протоколи про адміністративне правопорушення від 11.12.2009 року та від 14.02.2010 року, лише підтверджує факт користування ним автомобілем Фольксваген у період до 25.06.2010 року на підставі довіреності, виданої 25.06.2007 року. Що стосується наявного у матеріалах справи Полісу страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 15.10.2013 року, як доказу постійного користування автомобілем, то укладення позивачем даного Полісу жодним чином не підтверджує той факт, що він користувався спірним автомобілем на законних підставах у період з 25.06.2010 року по даний час. Також слід зазначити, що у судовому засіданні було достеменно встановлено, що відповідачка після смерті чоловіка не зверталася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, а тому не може бути належним відповідачем у даній справі, оскільки у встановленому законом порядку право власності на спірний автомобіль не набула. Відповідно до ч. 1 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 344 ЦК України право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Як встановлено при розгляді справи та підтверджено належними та допустимими доказами, позивач [PERSON] на законних підстав та безперервно користувався транспортним засобом Фольксваген у період з 25.06.2007 року по 25.06.2010 року включно. Що стосується тверджень позивача про користування спірним автомобілем у період з 25.06.2010 року по час звернення до суду, то слід зазначити, що жодних належних доказів на підтвердження ним надано не було. Зважаючи на те, що визнання права власності за набувальною давністю передбачає добросовісне заволодіння чужим майном, відкрите та безперервне володіння ним протягом п`яти років, суду належить встановити саме дані факти для задоволення позовних вимог. Але під час розгляду даної справи факт відкритого та безперервного володіння змивачем спірним автомобілем протягом останніх п`яти років не знайшов свого підтвердження та не був доведений належними та допустимими доказами. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем не наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання за ним права власності за набувальною давністю, а тому суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати у справі суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed