Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-29 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. У липні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], яка діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини - [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS]. Вказала, що тривалий час, з 2012 року за вказаною адресою зареєстровані її онука - [PERSON], та її донька - [PERSON], однак фактично вони за вказаною адресою не мешкають, з 2014 року у зв'язку з виїздом у іншу місцевість. Додала, що відповідачі не приймають участі в утриманні квартири, не сплачують комунальних послуг, та не виконують інших обов'язків користувача. Просить суд, визнати [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], такими, що втратили право користування житлом - квартирою [ADDRESS] 2. Позивач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві,просила задовольнити позовну заяву. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 3. Відповідач [PERSON], яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.18,21). Оскільки відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. 4. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування виконкому Миколаївської міської ради, у судове засідання не з'явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки суду не повідомив. ІІІ. Процесуальні дії у справі. 5. Ухвалою суду від 20.07.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.20). 6. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 6. В судовому засіданні встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: [ADDRESS], належить на праві приватної власності [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло від 23.03.1994 року (а.с.5). 7. З довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 03.07.2018 року вбачається, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] За вказаною вище адресою зареєстровані: онука [PERSON] та правнучка [PERSON] (а.с.7). Вказане також підтверджується копією домової книги для прописки громадян (а.с.10-12). 8. Відповідно до акту від 09.07.2018 року, виданого секретарем Миколаївської міської ради, [PERSON] за адресою: [ADDRESS], на час складання акту проживала одна. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за вказаною адресою, однак з 2014 року не проживають (а.с.6). V. Оцінка Суду. 9. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 10. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. 11. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 12. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). 13. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). 14. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 15. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 16. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 17. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). 18. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. 19. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). 20. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 21. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 22. Крім того, у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила що, вона є подругою та сусідкою позивачки, [PERSON] та [PERSON] є онукою та правнучкою [PERSON], за адресою: [ADDRESS], відповідачі не мешкають з 2014 року, додала, що їх речі у квартирі відсутні, вони не сплачують комунальні послуги, та позивач не чинить перешкод у користуванні власністю. 23. Звертаючись до суду з позовом, позивач надала акт від 09.07.2018 року, виданий секретарем Миколаївської міської ради, та з якого слідує, що [PERSON] за адресою: [ADDRESS], на час складання акту проживала одна, додала, що відповідачі зареєстровані за вказаною адресою, однак з 2014 року не проживають (а.с.6). 24. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув [PERSON] у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання [PERSON] такою що втратила право користування житловим приміщенням. 24. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. За ч.2 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини.. Оскільки суд дійшов до висновку, що матір малолітньої [PERSON], втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] а [PERSON], є правнучкою позивача, залишила постійне місце проживання разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що [PERSON], слід також визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] 25. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 25. Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved