Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-28 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з вимогами про витребування квартири [ADDRESS] з незаконного володіння [PERSON] та про повернення в користування [PERSON] та [PERSON] Позов мотивує тим, що з 09.11.2004 позивач зареєстрований у даній квартирі, проте приватизацію квартири здійснено без його згоди та згоди його матері. Вказує на те, що розпорядження Сихівської районної адміністрації від 09.02.2006 №91 є незаконним, оскільки, квартира повинна була бути передана у спільну власність зареєстрованих осіб. Так, 02.02.2006 перед здійсненням приватизації житла мати позивача [PERSON] була помилково виписана з квартири [ADDRESS] та знову прописана у вказаній квартирі з 14.02.2006, тобто відразу після здійснення приватизації [PERSON]., хоча матір позивача фактично не переставала проживати у спірній квартирі в той час. Вважає, що він та його матір були наділені усіма правами наймача, оскільки були членами сім'ї основного квартиронаймача, мали право на здійснення приватизації вказаної квартири та право не дати згоду на здійснення такої приватизації. У серпні 2016 року позивач дізнався, що квартира [ADDRESS] приватизована лише [PERSON], який 20 лютого 2006 року уклав договір дарування згаданої квартири. Цим договором [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла в дар квартиру [ADDRESS], а 20 жовтня 2006 року [PERSON] продала вказану квартиру [PERSON] Зазначає, що він та [PERSON] продовжують проживати в спірній квартирі по даний час, сплачують комунальні платежі. Вважає, що помешкання вибуло з володіння позивача та його матері [PERSON] поза їхньою волею. Вважає, що органом приватизації було порушено вимоги законодавства при вирішенні питання про приватизацію, тому з покликанням на положення ст.ст. 387, 388 ЦК України просить витребувати майно від відповідача. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] (згідно довіреності від 22.08.2016) заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі з підстав викладених у позовній заяві. Просив позов задоволити повністю. Представник відповідача [PERSON] (згідно договору № 25/04 про надання правової допомоги) подав суду письмові заперечення проти позовних вимог, в яких зазначає, що [PERSON] придбала спірну квартиру відповідно до договору купівлі-продажу від 24.10.2006, отже, правомірно набула право власності на це майно. Натомість, [PERSON] не є та ніколи не був власником квартири щодо якої виник спір, а лише був зареєстрований у квартирі як піднаймач. Крім того, звертає увагу на те, що позивачем уже було використано 17.02.1998 разове право на приватизацію державного житлового фонду, зокрема, щодо квартири [ADDRESS]. Додатково вказує на те, що позивач, будучи зареєстрованим на час приватизації спірної квартири в якості піднаймача, не мав права згідно Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" брати участь у приватизації цього житла. Оскільки позивач не є власником цього майна, тому просить відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Третя особа [PERSON] за викликом суду не прибув, повідомлявся належно. Сихівська районна адміністрація Львівської міської ради явку свого представника не забезпечила. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності третіх осіб. Заслухавши пояснення представників сторін, з'ясувавши дійсні обставини справи, дослідивши письмові докази, що знаходяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що [PERSON] набув право власності на квартиру [ADDRESS] в порядку приватизації державного житлового фонду на підставі Розпорядження Сихівської районної адміністрації №91 від 09.02.2006. Як вбачається з матеріалів справи, приватизація квартири [ADDRESS] здійснювалась на підставі заяви [PERSON] (а.с.24) З копії довідки про склад сім'ї №6 як додатку №4 вбачається, що у даному помешканні зареєстрований [PERSON], позивач [PERSON] зареєстрований в даному житлі як піднаймач з 09.11.2004 (а.с.25). Відповідно до ч.1 ст. 5 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" якщо загальна площа квартир (будинків), що підлягають приватизації, відповідає площі, передбаченій абзацом другим статті 3 цього Закону, зазначені квартири (будинки) передаються наймачеві та членам його сім'ї безоплатно. Отож, на час приватизації спірної квартири єдиним наймачем цього житла був [PERSON], тому позивач [PERSON], будучи прописаним в цій квартирі на час приватизації не як член сім'ї наймача, а лише в якості піднаймача, не мав права на участь у такій приватизації. З'ясовано, що позивач був зареєстрований у спірній квартирі як син до матері [PERSON] (а.с.41) З копій довідки №1487 від 03.12.2014, виданої ЛКП "Житловик-С" та довідки №580 від 13.04.2011, виданої ЛКП "Новий Львів" вбачається, що мати позивача [PERSON] зареєстрована у [ADDRESS] з 14.02.2006, тобто після приватизації квартири [PERSON] (а.с.17,18) З копії довідки №463 від 22.03.2016 вбачається, що мати позивача [PERSON] померла 28.01.2016. (а.с.20). З матеріалів справи вбачається, що [PERSON] набула право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу, р.№8372 від 24.10.2006, придбавши це майно у [PERSON], яка набула у власність дану квартиру від [PERSON] за договором дарування, р.№1008 від 20.02.2006. Встановлено, що відповідачу [PERSON] станом на момент вирішення спору належить на праві власності квартира [ADDRESS], що підтверджується Інформаційною довідкою №76035811 від 16.12.2016. Судом враховано, що позивач 17.02.1998 брав участь у приватизації іншої квартири [ADDRESS]. Вказане вказує на те, що позивачем використано надане Законом України "Про приватизацію державного житлового фонду" право на приватизацію житла. Зокрема, згідно з ч.5 ст. 5 цього Закону кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. За таких обставин, відсутні підстави вважати про порушення прав позивача під час приватизації спірної квартири [ADDRESS], оскільки позивач ще у 1998 році вже реалізував таке право стосовно іншого житлового приміщення, а у спірній квартирі був зареєстрований як піднаймач. З огляду на абсолютність права власності власнику надається багато прийомів, способів та засобів захисту свого права. Одним із таких засобів є витребування майна із чужого незаконного володіння. Відповідно до закріпленого в статті 387 ЦК України загального правила власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України пов'язується з тим, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Вказана норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Згідно з положеннями статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, за положеннями зазначених норм права, власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. Розглядаючи спори щодо витребування такого майна, суди повинні мати на увазі, що в позові про витребування майна може бути відмовлено лише з підстав, зазначених у статті 388 ЦК України, а також під час розгляду спорів про витребування майна мають встановити всі юридичні факти, які визначені статтями 387 та 388 ЦК України, зокрема: чи набуто майно з відповідних правових підстав, чи є підстави набуття майна законними, чи є набувач майна добросовісним набувачем тощо. У разі встановлення що відповідач є добросовісним набувачем суд повинен встановити, чи вибуло майно з володіння власника поза його волею або було продане в порядку виконання судових рішень. Саме до цього зводяться правові висновки, що викладені в постанові колегії суддів судової палати у цивільних справах Верховного суду України № 6-53цс12. Як зазначено у п. 26 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» N 5 від 07.02.2014, відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Аналіз фактичних обставин справи і зібраних у справі доказів свідчить про те, що спірна нерухомість вибувала із володіння власника [PERSON], який є третьою особою, а на час цього вибуття воля позивача як піднаймача не має жодного правового значення, оскільки він не був власником вказаної нерухомості. Покликання позивача на вимоги ст. 387 ЦК України є безпідставним, оскільки цією нормою захищені права власника щодо витребовування свого майна. Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Оскільки, судом встановлено, що відповідач [PERSON] придбала спірну квартиру згідно договору купівлі-продажу від 24.10.2006, відтак, відповідач набула право власності на це майно на відповідній правовій підставі (правочину), правомірність укладеного договору купівлі-продажу матеріалами справи не спростовується. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зважаючи на те, що позивачем не доведений факт вибуття спірної нерухомості із володіння власника [PERSON] не з його волі, а третьою особою жодні вимоги не заявлялись, те, що за життя мати позивача [PERSON] не оспорювала договори дарування, купівлі-продажу, а під час розгляду даної цивільної справи вимоги про визнання приватизації незаконною не заявлені, тому вимоги [PERSON] щодо витребування майна спірного нерухомого майна є безпідставними, оскільки позивачем не представлено жодних доказів, які б підтверджували обставини, визначені ч.1 ст. 388 ЦК України. В порядку ст. 388 ЦК України підлягають захисту порушені права власника майна. В той час, як позивач не є та ніколи не був власником спірної квартири, то відповідно він не наділений законом можливістю звертатись з віндикаційним позовом. Згідно правової позиції Верховного Суду України у постанові від 05.11.2014 у справі №6-158цс14 право членів сім'ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім'ї якого вони є; із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім'ї. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що позивач, який не був власником спірної квартири, не представив жодних доказів на підтвердження порушення його цивільних прав та інтересів, тому позов про витребування спірної квартири з незаконного володіння із поверненням квартири у користування йому та [PERSON] є безпідставним. На підставі ст.ст. 215, 216, 316-319, 328, 330, 386, 387, 388 ЦК України,

Outcome: dismissed