Jurisdiction: civil
Date: 2017-10-02 00:00:00

У квітні 2014 року Публічне акціонерне товариство «Платинум Банк» звернулося до суду з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки (т. 1, а. с. 2-5). Позовні вимоги мотивовані тим, що 28 квітня 2007 року між закритим акціонерним товариством «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», і [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №3.07041209.в, відповідно до умов якого відповідачу на умовах повернення, строковості, платності був наданий кредит у розмірі 28 тисяч доларів США строком користування 180 місяців із сплатою 14,50% річних. Цього ж дня, 28 квітня 2007 року, в якості забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між сторонами у справі був укладений іпотечний договір №3.07041209.в, згідно умов якого [PERSON] передала в іпотеку банку однокімнатну квартиру [ADDRESS], що належала їй на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на житло від 30 березня 1998 року, зареєстрованого 29 березня 2002 року за реєстровим №87/47721 в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації», та нотаріально посвідченого 02 липня 2002 року за реєстровим №2650 договору дарування, зареєстрованого 10 липня 2002 року за № 87/47721 в комунальному підприємстві «Вінницьке обласне об'єднане бюро технічної інвентаризації». З метою врегулювання кредитної заборгованості [PERSON] до кредитного договору укладалися додаткові договори, згідно яких, зокрема, строк користування кредитом збільшений до 240 місяців зі зменшенням відсоткової ставки та щомісячного ануітетного платежу. Однак, позичальник не виконує належним чином свої зобов'язання за укладеним правочином, порушує строки сплати заборгованості. Станом на 14 квітня 2014 року заборгованість відповідача перед банком становила 24717,57 доларів США - по тілу кредиту, що еквівалентно згідно курсу НБУ 320834,06 гривням; 998,01 доларів США - по відсотках, що еквівалентно 12954,17 гривням; 5969,70 гривень - заборгованість по пені. Загальний розмір заборгованості [PERSON] перед банком складала 339757,93 гривень. Вимоги банку про усунення порушень взятих зобов'язань відповідачем проігноровані, у зв'язку з чим позивач звернулося до зі вказаним позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки. В ході розгляду справи, ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 жовтня 2014 року ( т. 1, а. с. 180 ) на задоволення заяви представника ПАТ «Платинум Банк» Гамея В.В. до участі в даній справі в якості співвідповідачки притягнуто [PERSON], яка на цей час уже була власником предмета іпотеки: квартири [ADDRESS]. 14 листопада 2014 року представником ПАТ «Платинум Банк» Гамеєм В.В. суду подана заява про зміну позовних вимог, де з тих же підстав, враховуючи перехід права власності на предмет іпотеки від [PERSON] до [PERSON] та збільшення суми заборгованості позичальника перед банком по відсотках і пені, позивач просив суд: - звернути стягнення на предмет іпотеки, що належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед позивачем за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209. в у розмірі 471004,17 гривень, з яких: 365820,04 гривень складає заборгованість по тілу кредиту, 44677,20 гривень - заборгованість по відсотках, 60506,93 гривень - заборгованість по пені, зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів з продажу житлового приміщення за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, та яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій; - стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит в загальній сумі 471004,17 гривні; - стягнути з кожного з відповідачів на користь банку по 1827,00 гривень судового збору (т. 1, а. с. 185-188). Ухвалами Вінницького міського суду Вінницької області від 18 грудня 2014 року, 20 січня 2015 року ( т. 1, а. с. 229, т. 2, а. с. 10 ) задоволені клопотання представника ПАТ «Платинум Банк» та відповідача [PERSON], її представника [PERSON] і притягнуто до участі в даній справі в якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідачів [PERSON] та службу у справах дітей Вінницької міської ради. Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року, (т. 2, а.с. 44-50) позов ПАТ «Платинум Банк» задоволений. Звернуто стягнення на предмет іпотеки: квартиру [ADDRESS], що належить на праві власності [PERSON], в рахунок погашення боргу [PERSON] перед ПАТ «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в у розмірі 24717,57 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, що еквівалентно 365820,04 гривням, 3018,73 доларів США - заборгованість по відсотках, що еквівалентно 44677,20 гривням, 60506,93 гривень - заборгованість по пені, шляхом проведення публічних торгів з продажу цього житлового приміщення за початковою ціною, не нижчою за звичайні ціни на цей вид майна, та яка буде визначена на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Стягнуто з [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» по 1827,00 гривень з кожної у відшкодування судового збору. Додатковим рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 19 березня 2015 року (т. 2, а.с. 79-80) стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в у розмірі 471004,17 гривень, з яких: 365320,04 гривень - заборгованість по тілу кредиту, 44677,20 гривень - заборгованість по відсотках, 60506,93 гривень - заборгованість по пені. Ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року вищевказане рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року залишено без змін. (т. 2, а.с. 240-244) Проте, ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2016 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 10 лютого 2015 року та ухвалу апеляційного суду Вінницької області від 09 листопада 2015 року скасовано, а справу передано на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 3, а.с. 44-46) Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 26 травня 2016 року вказану справу прийнято до провадження та призначено до судового розгляду. В ході нового розгляду справи, ухвалою суду від 25 липня 2016 року зустрічну позовну заяву від 25 липня 2016 року [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007р., укладеного ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк» та [PERSON]. прийнято до спільного розгляду з первісним позовом. (т. 3, а.с. 110, 111) Крім того, в ході нового розгляду справи, заявою від 02.11.2016р. №110-02/13380 про збільшення позовних вимог позивач просив: - звернути стягнення на предмет іпотеки - а саме: квартиру за номером [ADDRESS], яка належить на праві власності [PERSON] в рахунок погашення заборгованості [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством «Платинум Банк» за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209. в у розмірі 34788,64 доларів США (24717,57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість за відсотками), зазначивши спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів з продажу вищезазначеного житлового приміщення за початковою ціною 400000,00 гривень; - стягнути з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованість за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209. в у розмірі 34788,64 доларів США (24717,57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість за відсотками); - стягнути з кожного з відповідачів на користь банку по 4848,00 гривень судового збору (т. 3, а. с. 163-166). Разом з тим, в ході нового розгляду справи, ухвалою суду від 29 листопада 2016 року, за клопотання позивача, у даній справі була призначена судова оціночна експертиза на вирішення якої було поставлено питання щодо ринкової вартості квартири, [ADDRESS], станом на момент проведення експертного дослідження, у зв'язку з чим провадження у справі було зупинено. (т. 3, а.с. 210-211) У зв'язку з надходженням до суду висновку судової будівельно-технічної експертизи, ухвалою суду від 29 березня 2017 року провадження у справі було відновлено та призначено справу до розгляду. (т. 4, а.с. 23) В судове засідання 03.10.2017р., як і в попередні судові засідання, представник позивача не з'явився, надавши клопотання від 03.10.2017р., в якому просив позовну заяву банку задовольнити в повному обсязі, в задоволенні зустрічного позову відмовити в повному обсязі та провести судове засідання у відсутності представника позивача (т. 4, а.с. 242). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги в частині стягнення з [PERSON] заборгованості визнав, однак заперечував щодо позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, представник відповідача [PERSON] - [PERSON] підтримав зустрічний позов та просив його задовольнити. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судовому засіданні не заперечували щодо стягнення заборгованості за договором з [PERSON], однак заперечували в частині звернення на предмет іпотеки мотивуючи заперечення тим, що спірна квартира була придбана [PERSON] в [PERSON] на підставі договору купівлі продажу від 18.06.2014р., на момент укладання якого договір іпотеки квартири було визнано недійсним на підставі рішення суду та в реєстрі були відсутні зареєстровані обтяження на спірну квартиру. З посиланням на правовий висновок Верховного суду України від 24.12.2014р. у справі №6-201цс14 відповідач вважає помилковим застосування до спірних правовідносин положень статті 23 Закону України «Про іпотеку». Крім того, на думку відповідача та її представника вимоги позивача про стягнення заборгованості за кредитним договором та звернення стягнення на предмет іпотеки, що забезпечує виконання того ж кредитного договору, є подвійним стягнення, а тому задоволенню не підлягають. Поряд з цим, на думку відповідача та її представника рішення суду про задоволення позову неможливо буде виконати у зв'язку з необхідністю застосування до спірних правовідносин положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З урахуванням вищенаведеного відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] просили суд у задоволенні позову, в частині звернення стягнення на предмет іпотеки, відмовити, при вирішенні зустрічного позову поклалися на розсуд суду. Треті особи [PERSON] та Служба у справах дітей Вінницької міської ради в судове засідання повноважних представників не направили, хоч були повідомлені належним чином про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи та надавши юридичну оцінку доказам в їх сукупності суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову та відмову у задоволенні зустрічного позову, з огляду на таке. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 28 квітня 2007 року між ЗАТ «Міжнародний Іпотечний Банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум Банк», та [PERSON] був укладений договір про іпотечний кредит №3.07041209.в, відповідно до умов якого кредитором надано, а позичальником отримано на умовах повернення, строковості, платності кредит у розмірі 28 тисяч доларів США зі сплатою 14,50% річних та строком користування 180 місяців. (т. 1, а.с. 6-8) За умовами договору позичальник зобов'язалася своєчасно та в повному обсязі повернути кредит, сплатити відсотки за користування кредитними коштами, виконати всі взяті на себе зобов'язання відповідно до умов кредитного договору в повному обсязі. 26.07.2009р., 22.07.2010р., 25.07.2012р. та 26.04.2013р. між сторонами укладалися додаткові договори, згідно з якими було збільшено строк користування кредитними коштами до 240 місяців і зменшено розмір відсоткової ставки та щомісячного ануітетного платежу. При цьому загальний розмір основного зобов'язання та відсотків за користування кредитними коштами не збільшився. (т. 1, а.с. 9-17) З метою забезпечення виконання зобов'язань за договором про іпотечний кредит, 28 квітня 2007 року між тими ж сторонами був укладений іпотечний договір №3.07041209.в, відповідно до пункту 1.1 якого іпотекодавець ([PERSON].) передає, а іпотекодержатель (ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк») приймає в іпотеку житлову нерухомість, а саме квартиру [ADDRESS], яка належала позичальнику [PERSON] на праві приватної власності. (т. 1, а.с. 18, 19) Відповідно до підпунктів 6.1.1 пункту 6.1 договору про іпотечний кредит у разі невиконання чи неналежного виконання позичальником та/або обов'язків за цим договором, кредитор має право задовольнити свої вимоги за рахунок предмета іпотеки. В той же час, згідно з підпунктами 2.5.2, 3.1, 3.2 іпотечного договору у разі неналежного виконання іпотекодавцем обов'язків, що передбачені кредитним та іпотечним договорами, іпотекодержатель має право звернути стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення за іпотечним договором здійснюється, зокрема, за рішенням суду. Судом встановлено, що [PERSON] не виконує своїх зобов'язань за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в, у зв'язку з чим у неї станом на 28 жовтня 2016 року утворилася заборгованість, яка становить 24717,54 доларів США - заборгованість по тілу кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість по відсотках та 870748,87 гривень - заборгованість по пені. (т. 3, а.с. 163-172) Як вбачається із заяви про збільшення позовних вимог вимоги про стягнення пені позивачем не заявлялися. (т. 3, а.с. 163-166) Проте, з матеріалів справи також вбачається, що рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року у справі №127/18776/13-ц, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2013 року, визнано недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в, укладений між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк», та [PERSON] Цим же судовим рішенням скасовано заборону (запис) відчуження: квартири, за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], що була зареєстрована 28.04.2007р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також скасовано запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження - квартири, за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], що був 28.04.2007 р. внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Наталією Володимирівною до Державного реєстру іпотек. (т. 1, а.с. 193-198) 09 грудня 2013 року запис про обтяження майна іпотекою з реєстру було виключено та в період чинності згаданого судового рішення та відсутності запису в реєстрі про іпотеку, 18 грудня 2013 року [PERSON] розпорядилася спірною квартирою та за договором дарування подарувала її [PERSON], яка в свою чергу 18 червня 2014 року за договором купівлі-продажу продала її [PERSON] (т. 1, а.с. 224,225, 237, 237) Як вбачається з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, індексний номер 87182182 сформованої судом 16.05.2017р., [PERSON] на праві приватної власності належить квартира загальною площею 29,8 кв.м., яка розташована у [ADDRESS]. (т. 4, а.с. 51, 52) Проте, як встановлено судом, в подальшому ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 березня 2014 року рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року та ухвала апеляційного суду Вінницької області від 23 грудня 2013 року у справі №127/18776/13-ц були скасовані, а справа передана на новий розгляд до суду першої інстанції. (т. 1, а.с. 199-201) За результатами нового розгляду справи, рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 20 червня 2014 року, яке набуло законної сили згідно з ухвалою апеляційного суду Вінницької області від 08 квітня 2015 року, у задоволенні позову [PERSON] в особі законного представника [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Платинум Банк» за участю третьої особи Служби у справах дітей Вінницької міської ради, про визнання договору іпотеки недійсним - відмовлено. ( т. 1, а. с. 202-203). Визначаючись щодо позовних вимог суд виходить з того, що відповідно до статей 1054, 1055 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а. позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Згідно зі статтями 526, 530 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу; якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно зі статтею 572 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Відповідно до частини першої статті 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Таким чином, іпотека як майновий спосіб забезпечення виконання зобов'язання є особливим (додатковим) забезпечувальним зобов'язанням, що має на меті стимулювати боржника до виконання основного зобов'язання та запобігти негативним наслідкам порушення боржником своїх зобов'язань або зменшити їх. Частиною п'ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Як встановлено судом, відповідно до пункту 1.1 договору про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28 квітня 2007 року сторони визначили строк користування кредитними коштами - 180 місяців, тобто строк дії кредитного договору визначено до 28 квітня 2022 року. При цьому, закінчення строку дії договору не звільняє сторони від виконання зобов'язань (частина четверта статті 631 ЦК України). Судом також встановлено, що боржник [PERSON] не виконує основного зобов'язання за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в, у зв'язку з чим у неї станом на 28 жовтня 2016 року утворилася заборгованість, яка становить 24717,54 доларів США- заборгованість по тілу кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість по відсотках та 870748,87 гривень - заборгованість по пені. Статтею 23 Закону України «Про іпотеку» визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця та має всі його права й несе всі його обов'язки за іпотечним договором у тому обсязі та на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Згідно із частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому законодавством. Правові, економічні та організаційні засади проведення державної реєстрації речових та інших прав, які підлягають реєстрації за цим Законом, та їх обтяжень визначені Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини третьої статті 3 цього Закону права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації, виникають з моменту такої реєстрації. Аналогічні положення містяться й у частині другій статті 3 Закону України «Про іпотеку», відповідно до якої взаємні права й обов'язки іпотекодавця та іпотекодержателя виникають з моменту державної реєстрації іпотеки відповідно до закону. Крім того, порядок державної реєстрації іпотек у спірний період регулювався Тимчасовим порядком державної реєстрації іпотек, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 31 березня 2004 року № 410 (втратив чинність 31 січня 2013 року). Відповідно до частин першої, другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» записи до Державного реєстру прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Якщо судовий акт скасовано, то він не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. За таких умов слідує висновок, що у разі скасування судового рішення про визнання іпотеки недійсною, на підставі якого з Державного реєстру іпотек виключено запис про обтяження, дія іпотеки підлягає відновленню з моменту вчинення первинного запису в Державному реєстрі іпотек, оскільки відпала підстава виключення цього запису. Це означає, що іпотека є дійсною з моменту внесення про неї первинного запису в Державний реєстр іпотек. Зазначений висновок узгоджується і з положенням статті 204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, якщо презумпцію правомірності договору не спростовано (а у даному випадку в зв'язку зі скасуванням судового рішення судового рішення про визнання договору іпотеки недійсним) то всі права, набуті сторонами за цим правочином, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. Враховуючи вищенаведене суд приходить до висновку про те, що внаслідок скасування рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 18 листопада 2013 року у справі №127/18776/13-ц, яким визнано недійсним договір іпотеки від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в, укладений між ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк», та [PERSON], обтяження щодо заборони (запис) відчуження: квартири, за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], що була зареєстрована 28.04.2007р. приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Н.В. в Єдиному реєстрі заборон відчуження об'єктів нерухомого майна, а також запис в Державному реєстрі іпотек про обтяження - квартири, за адресою: [ADDRESS], що належить [PERSON], що був 28.04.2007 р. внесений приватним нотаріусом Вінницького міського нотаріального округу Циц Наталією Володимирівною до Державного реєстру іпотек, відновлено з моменту внесення первинного запису про іпотеку в Державний реєстр іпотек. При цьому, на нового власника оспорюваної квартири [PERSON], відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором, оскільки до неї перейшло право власності на нерухоме майно - предмет іпотеки. При цьому суд звертає увагу на те, що, позивач не оспорює дій [PERSON] щодо відчуження іпотечного майна під час зняття судовим рішенням обтяження на це майно. За таких обставин, з огляду на тлумачення сутності іпотеки та змісту правових механізмів забезпечення прав усіх сторін спірних правовідносин слід вважати, що ефективним відновленням прав кредитора у зв'язку зі скасуванням незаконного рішення є застосування процедури звернення стягнення на іпотечне майно, передбаченої угодою сторін як однієї з умов надання (отримання) кредиту. Аналогічний правовий висновок висловлений Верховним Судом України у постанові від 05 квітня 2017 року у справі за № 6-1534цс16. При цьому, висловлюючи вказаний правовий висновок Верховний суд України відступив від правової позиції щодо застосування статті 23 Закону України «Про іпотеку», викладеної у постанові Верховного Суду України від 24 грудня 2014 року в справі № 6-201цс14. Відповідно до частини другої статті 360-7 ЦПК України висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, оскільки правовий висновок Верховного Суду України у справі №6-1534цс16 висловлений пізніше - 05 квітня 2017 року, саме вказаний висновок має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, а тому вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Відповідно до положень статті 39 Закону України «Про іпотеку» реалізація майна за рішенням суду може проводитися шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 Закону. Отже, Закон України «Про іпотеку» визначає спеціальний порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі деякі специфічні правила для здійснення реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно із частиною першою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Що стосується розміру вимог та їх складових, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки, то як неодноразово зазначалося та встановлено судом, що заборгованість [PERSON] за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209.в, станом на 28 жовтня 2016 року становить 24717,54 доларів США- заборгованість по тілу кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість по відсотках та 870748,87 гривень - заборгованість по пені. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні не заперечував, щодо наявності у [PERSON] вказаної заборгованості. При цьому, відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, оскільки вимоги про стягнення пені банком не заявляються, за рахунок предмета іпотеки підлягає погашенню заборгованість [PERSON] перед Публічним акціонерним товариством "Платинум Банк" за договором про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007 року в розмірі 34788,64 долари США, з яких: 24717,57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту та 10071,07 доларів США - заборгованість за відсотками. Відповідно до частини першої статті 41 Закону №898-IV реалізація предмета іпотеки, на який звертається стягнення за рішенням суду або за виконавчим написом нотаріуса, проводиться, якщо інше не передбачено рішенням суду, шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження" з дотриманням вимог цього Закону. При цьому, положеннями частини першої статті 39 Закону України «Про іпотеку» передбачений перелік компонентів, які є обов'язковими для вказівки судом у рішенні про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом його реалізації, в тому числі й реалізації на прилюдних торгах. При цьому виходячи зі змісту поняття ціни як форми грошового вираження вартості товару, послуг тощо, в розумінні статті 39 цього Закону суд повинен установити початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на прилюдних торгах, тобто чітко визначити ціну в грошовому вираженні, зазначивши її в рішенні. Як уже зазначалося, ухвалою суду від 29 листопада 2016 року, за клопотання відповідача, у даній справі була призначена судова оціночна експертиза на вирішення якої було поставлено питання щодо ринкової вартості предмета іпотеки. Згідно з висновком експерта за результатами проведення оціночно-будівельної експертизи №329 від 23.03.2017р., ринкова вартість однокімнатної квартири [ADDRESS], загальною площею 29,8 кв.м., житловою площею 17,3 кв.м. станом на час проведення дослідження визначена порівняльним підходом, складає 438567,00 грн. (т. 4, а.с. 1-8) Відповідно до частини шостої статті 147 ЦПК України висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 212 цього Кодексу. Розглянувши висновок за результатами проведення судової оціночно-будівельної експертизи №329 від 23.03.2017р., суд вважає його обґрунтованим, а відтак початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації має становити не менше 438567,00 грн. Таким чином, вимоги позивача щодо реалізації предмета іпотеки на прилюдних торгах, за початковою ціною, яку визначить суб'єкт оціночної діяльності в ході виконавчого провадження, але не нижчою за 438567,00 грн., що визначена згідно з висновком експертизи, ґрунтується на вимогах закону. Що стосується позовних вимог позивача в частині стягнення з [PERSON] на користь ПАТ «Платинум Банк» заборгованості за договором про іпотечний кредит від 28 квітня 2007 року №3.07041209. в у розмірі 34788,64 доларів США (24717,57 доларів США - заборгованість за тілом кредиту, 10071,07 доларів США - заборгованість за відсотками), суд дійшов висновку про необхідність задоволення таких вимог, з огляду на наступне. Скасовуючи рішення суду першої та апеляційної інстанцій у даній справі та спрямовуючи справу на новий судовий розгляд Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ в ухвалі від 30 березня 2016 року зазначено, що: «При задоволенні позову суди не звернули увагу на те, що одночасне стягнення суми боргу з боржника та звернення стягнення на предмет іпотеки, що належить майновому поручителю, у рахунок погашення зазначеного боргу призводить до стягнення на користь кредитора однієї й тієї самої суми заборгованості як з боржника, так і з майнового поручителя за рахунок належного йому майна. Суди повинні визначитися із тим, чи при такій ситуації не відбувається фактичного подвоєння суми заборгованості, яка належить до виплати кредиторові». Відповідно до частини четвертої статті 338 ЦПК України висновки та мотиви, з яких скасовані рішення є обов'язковими для суду першої чи апеляційної інстанції при новому розгляді справи. З цього приводу слід зазначити, що Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пункті 9 постанови від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив судам, що право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною особою від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належний іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо ) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статей 3 і 4 ЦПК України). Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/ застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. У пункті 42 зазначеної постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ надано роз'яснення судам про те, що резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). При цьому суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). З матеріалів справи вбачається та судом встановлено, що позичальником за договором про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007 року являється відповідач [PERSON], яка також виступала іпотекодавцем за іпотечним договором №3.07041209.в від 28.04.2007 року. Однак, в подальшому, в силу встановлених судом обставин, відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» відповідач [PERSON], як власник іпотечного майна, набула статусу іпотекодавця за іпотечним договором. Таким чином, оскільки на час розгляду справи в суді, особа позичальника ([PERSON].) є відмінною від особи іпотекодавця ([PERSON].) задоволення позовних вимог щодо стягнення з [PERSON] заборгованості за договором про іпотечний кредит та звернення стягнення на предмет іпотеки, який належить [PERSON], не може вважатися подвоєнням суми заборгованості, а тому позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Що стосується застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до пункту першого статті першої Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню відповідного слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій», не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Відповідну правову позицію висловлено Верховним судом України в постановах від 30 вересня 2015 року у справах №6-1825цс15 та №6-1494цс15. Суд звертає увагу на те, що [PERSON], будучи власником предмета іпотеки, не є позичальником за договором про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007 року, а також не є майновим поручителем в класичному розумінні Закону України «Про іпотеку», оскільки статтею 1 названого Закону до майнових поручителів віднесено осіб, які передали в іпотеку нерухоме майно для забезпечення виконання зобов'язання іншої особи-боржника, тоді як [PERSON] майна в іпотеку не передавала. В той же час, як зазначено вище до нового власника оспорюваної квартири [PERSON], відповідно до статті 23 Закону України «Про іпотеку» поширюється статус іпотекодавця за іпотечним договором, оскільки до неї перейшло право власності на нерухоме майно - предмет іпотеки. Таким чином, оскільки поняття «іпотекодавець» значно ширше поняття «майновий поручитель», а також враховуючи мету та спрямування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд вважає за можливе вважати [PERSON] майновим поручителем в розумінні вказаного закону. Однак, судом встановлено, що окрім однокімнатної квартири [ADDRESS], [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок, з господарськими будівлями загальною площею 45,4 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS], що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно індексний номер 87182386 від 16.05.2017р. (т. 4, а.с. 53-56) Таким чином, наявність у відповідача [PERSON] у власності іншого, окрім іпотечного, нерухомого житлового майна виключає важливість застосування до спірних правовідносин Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Посилання представника відповідача [PERSON] на ту обставину, що будинок по [ADDRESS] є не придатним до проживання та потребує капітального ремонту судом до уваги не приймається, оскільки як пояснила відповідач [PERSON] в судовому засіданні, до придбання квартири вона проживала саме у зазначеному вище будинку. Крім того, необхідність проведення капітального ремонту нерухомого майна не змінює тієї обставини, що житловий будинок перебуває у власності особи-відповідача. Що стосується зустрічного позову про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007р., укладеного ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк» та [PERSON], то у його задоволенні слід відмовити, з огляду на таке. Відповідно до частини першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Відповідно до частини п'ятої статті 1 Закону України "Про фінансові послуги та регулювання ринків фінансових послуг" під поняттям "фінансова послуга" розуміється операція з фінансовими активами, що здійснюється в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містить самостійні підстави визнання угоди (чи її умов) недійсною. Так, за змістом частини п'ятої цієї норми у разі визнання окремого положення договору, включаючи ціну договору, несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійсним у цілому (ч. 6 ст. 18 Закону). Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в частині другій статті 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві. Однак, в судовому засіданні не встановлено наявності вищевказаних умов для визнання договору чи окремих його пунктів недійсним. Суд критично оцінює такі твердження представника позивача, оскільки в судовому засіданні встановлено, що договір між сторонами укладено в письмовій формі, тобто у формі, встановленій законом, сторони в належній формі досягли згоди щодо істотних умов договору, зміст правочину не суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення їх було вільним і відповідало їх внутрішній волі. Банк умови договору в частині надання коштів позичальнику виконав, позичальник використала дані кошти на власні потреби, як то передбачено пунктом 1.2 договору. Отже, договір був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Крім того, суд зазначає, що договір підписано сторонами, а отже, відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом [PERSON], підписавши договір, тим самим погодилась з його умовами. Відповідачем за первісним позовом та позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не доведено, що вона помилялася щодо правової природи правочину або ж його змісту, предмета чи ціни. Будь-яких інших доказів на підтвердження недійсності оспорюваного договору про іпотечний кредит до суду не надано. На підставі викладеного, суд приходить до висновку, що при укладенні кредитного договору сторони діяли в межах норм цивільного законодавства, однаково розуміли значення і умови правочину та їх правові наслідки, підтвердили дійсність намірів при укладені договору та те, що договір не носять характеру фіктивного чи удаваного правочину, не є правочином зловмисним, не приховує інший правочин і відповідає дійсним намірам сторін. Сторони уклали договір без будь-яких погроз, примусу чи насильства, як фізичного так і психічного, а тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення зустрічного позову. Відповідно до частини першої статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до статей 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з частиною першою статті 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на наведене суд дійшов висновку, що первісний позов ПАТ «Платинум Банк» до [PERSON], [PERSON], за участю третіх осіб на стороні відповідача без самостійних вимог [PERSON], Служби у справах дітей Вінницької міської ради про звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення заборгованості за договором про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007р., підлягає задоволенню, а у задоволенні зустрічного позову [PERSON] до ПАТ «Платинум Банк», третя особа на стороні позивача без самостійних вимог: [PERSON] про визнання недійсним договору про іпотечний кредит №3.07041209.в від 28.04.2007р., укладеного [PERSON] та ЗАТ «Міжнародний іпотечний банк», правонаступником якого є ПАТ «Платинум банк», слід відмовити. Відповідно до частини першої статті 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Пленум Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 35, 36 постанови від 17.10.2014 №10 «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» роз'яснив судам, що солідарне стягнення суми судових витрат законом не передбачено. З матеріалів справи вбачається, що позивачем понесено судові витрати по оплаті судового збору в сумі 13094,47 грн., а саме при зверненні до суду з позовною заявою сплачено судовий збір в сумі 3397,59 грн. згідно платіжного доручення №264098867 від 15.04.2014р. та при збільшенні позовних вимог 03.11.2016р. сплачено судовий збір в сумі 9650,54 грн. згідно платіжного доручення №621374391 від 01.11.2016р. та 46,35 згідно платіжного доручення №622355602 від 02.11.2016р. (т. 1, а.с. 1, т. 3, а.с. 167, 168) З огляду на те, що позов задоволено, з відповідачів в рівних частках слід стягнути на користь позивача 13094,47 грн. витрат пов'язаних зі сплатою судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved