Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до ТОВ " Євролізинг Україна" про визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення грошових коштів та моральної шкоди. Позивач в обгрунтування позову вказує, що 24 червня 2015 року між ним та ТОВ «Євролізинг Україна» укладено договір фінансового лізингу № 00169, предметом якого є транспортний засіб марки Renault Duster. 24 червня 2015 року ним на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» сплачено кошти у розмірі 42360 грн. Враховуючи те, що свій примірник договору він отримав лише через декілька днів, він не мав можливості ознайомитися з умовами договору, а представники ТОВ «Євролізинг Україна» не розяснили йому умови договору. Як виявилося, сплачені кошти 33280 грн. це адміністративний платіж та 9080 грн. авансовий платіж. Ознайомившись з умовами договору він зрозумів, що договір укладено на вкрай невигідних для нього умовах та звернувся до відповідача з вимогою повернути сплачені кошти, на що отримав відповідь, що адміністративний платіж поверненню не підлягає, а повертається лише 60% авансового платежу. Вважає, що оспорюваний договір не відповідає чинному законодавству, оскільки даним договором\~\~порушуються його права, передбачені\~Законом України «Про захист прав споживача»\~щодо справедливих умов договору. Порушення норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з ним договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 33280 грн. під вигляд "платіж згідно договору фінансового лізингу", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Посилається на вимоги ст.ст.203, 215 ЦК України та просить врахувати невідповідність положень договору фінансового лізингу № 00169\~\~від 24.06.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі, що порушують вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів" та визнати договір фінансового лізингу недійсним і стягнути сплачені ним грошові кошти та моральну шкоду. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з»явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача , позов підтримують , проти винесення заочного рішення не заперечують. Представник відповідача в судове засідання не з»явився, хоча про час і місце розгляду справи повідомлений належним чином. Суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних матеріалів з ухваленням заочного рішення . Суд розглядає справу у відсутності сторін .Фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.197 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи в повному об»ємі, суд вважає, що позов підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що 24 червня 2015 року між [PERSON] та ТОВ «Євролізинг Україна» було укладено договір фінансового лізингу № 00169, предметом якого є транспортний засіб марки Renault Duster. 24 червня 2015 року позивачем на рахунок ТОВ «Євролізинг Україна» сплачено кошти у розмірі 42360 грн., що підтверджується квитанцією №103 від 24.06.2015 року. Сплачені позивачем кошти : 33280 грн. це адміністративний платіж та 9080 грн. авансовий платіж. Згідно п. 4.1 Договору Лізингодавець\~\~надає в користування Предмет Лізингу Лізингоодержувачу не пізніше 120 днів з дати отримання на поточний рахунок Лізингодавця «Адміністративного платежу», «Авансового платежу» , у разі наявності сплати різниці до вже сплаченого авансового платежу на умовах викладених у п. 9.4 ст. 9 даного договору, або різниці вже сплаченого авансового платежу на умовах, викладених у п. 9.6 ст. 9 даного договору. У статті 11 оспорюваного договору визначені умови переходу від лізингодавця до лізингоодержувача права власності на предмет лізингу (викуп предмета лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого у лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору фінансового лізингу поширюються, зокрема і елементи договорів оренди та купівлі-продажу. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що сторони остаточно не визначились із вартістю предмета лізингу та, як наслідок, не погодили графік сплати лізингових платежів, який в договорі неодноразово згадується як Додаток № 3, але до договору не додається. У пункті 8.2 оспорюваного Договору вказана погоджена сторонами вартість предмета лізингу, однак лише на момент укладання договору (14791,11 доларів США , гривневий еквівалент становить 42360 гривень, а умовами договору вона може бути змінена, в залежності від зміни обмінного курсу долара США до української гривні або у разі зміни відпускної ціни транспортного засобу у продавця (8.3 Договору)). При цьому, зі змісту договору випливає, що лізингоодержувач в жодному разі не може вплинути на вибір продавця та підбір товару за вигідною для нього ціною. Таке обмеження лізингоодержувача та невизначеність з обсягом майбутніх лізингових платежів ставить позивача в повну залежність від відповідача, інтерес якого полягає в отриманні більшого прибутку від якомога дорожчого предмета лізингу. Фінансовий лізинг є непрямим лізингом і майно, що передається лізингодавцем у користування лізингоодержувача за таким договором, лізингодавець має придбати у відповідного постачальника (продавця), відповідно до умов та специфікацій, встановлених лізингоодержувачем. За договором фінансового лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - у можливості користуватися обраним ним предметом лізингу та придбати його у власність шляхом викупу із зарахуванням до купівельної ціни сплачених лізингових платежів. Відповідно до ст. 692 ЦК України покупець зобов'язаний сплатити продавцеві повну ціну переданого товару, встановлену в договорі. Договором купівлі-продажу може бути передбачено розстрочення платежу. Юридична природа договору фінансового лізингу та можливість викупу предмета лізингу, дає підстави для висновку, що укладаючи такий договір, споживач послуг має право знати обсяг фінансових зобов'язань та ціну транспортного засобу, який лізингодавець передає йому в користування за плату з правом викупу. Таким чином, відповідно до положень ст. 655 ЦК України, ціна предмету лізингу є істотною умовою такого договору. Також, із Договору та додатку №2 (специфікація) вбачається, що предмет фінансового лізингу належним чином не визначений, зокрема відсутні технічні та індивідуальні характеристики автомобіля , рік його випуску, продавець (постачальник), ціна у грошовій одиниці України. У пункті 4.3 Договору вказано, що разом з підписанням акту приймання передачі лізингодавець передає лізингоодержувачу графік сплати лізингових платежів (план відшкодування або додаток №3 до даного договору), який сторони зобов'язані підписати до моменту підписання акту приймання передачі предмета лізингу. Згідно пунктів 12.1; 12.13 Договору лізингоодержувач не має права відмовитись від запропонованого та повинен пристати на пропозицію відповідача, а у разі відмови договір може бути розірваний. Адміністративний платіж в такому випадку поверненню не підлягає, крім того на лізингоодержувача накладаються додаткові фінансові санкції. Відповідно до п. 3.2.7 Договору лізингодавець має право в односторонньому порядку розірвати оспорюваний договір у випадку неможливості придбання предмета лізингу або відмови Продавця здійснити продаж/або поставку Предмета лізингу та у разі не обрання предмета лізингу лізингоодержувачем протягом одного року. У такому випадку, лізингодавець повертає лізингоодержувачу кошти на умовах п.12.1 ст.12 Договору, що стосується обсягу повернення коштів, а адміністративний платіж взагалі поверненню не підлягає Таким чином, за невиконання договірного зобов'язання лізингодавець не несе відповідальності перед лізингоодержувачем, а навпаки одержує від нього вигоду. Така умова договору є несправедливою, як сама по собі, так і з огляду на те, що згідно п. 12.1 цього договору наслідком розірвання договору з ініціативи лізингоодержувача, який не отримав транспортний засіб, є утримання з нього штрафу в розмірі 40% від сплаченого авансового платежу та неповернення йому усієї суми адміністративного платежу. Відповідно до п. 10.1 оспорюваного Договору лізинговим платежем є платіж, що сплачується кожного місяця лізингоодержувачем на користь лізингодавця, відповідно до графіку покриття витрат та виплати лізингових платежів (Додаток №3 до договору). Кожен лізинговий платіж включає: відсотки (проценти) за користування обсягом фінансування в розмірі 18% річних на залишок частини від обсягу фінансування; частину вартості предмета лізингу; комісію за супроводження договору в розмірі 5 відсотків. Графік покриття витрат та виплати лізингових платежів (додаток №3) та сам обсяг таких платежів сторони не погодили та не підписали в момент укладення договору, що вказує на невизначеність загального обсягу фінансування. Вказана обставина є істотним порушенням принципу справедливості та добросовісності, може поставити позивача у невигідні для нього фінансові умови, чого він не знав в момент підписання договору, позаяк не міг передбачити максимальну вартість предмета лізингу, який йому запропонує відповідач. Відповідно до п. 10.4 Договору у разі зміни вартості предмета лізингу з моменту укладання даного договору сторони домовились та беруть на себе зобов'язання, до купівлі транспортного засобу підписати додаток №3 до даного договору із встановленням щомісячних платежів, які розраховуються із ціни транспортного засобу на момент купівлі. Пунктами 1.7, 9.7 оспорюваного Договору передбачено обов'язок сплати лізингоодержувачем до моменту передачі йому предмета лізингу (протягом 120 робочих днів) різниці до вже сплаченого авансового платежу. В такий спосіб лізингоодержувач передбачає імовірне подорожчання предмета лізингу. Однак, в договорі не передбачено дій лізингодавця, зокрема повернення частини сплаченого авансового платежу лізингоодержувачу, як надмірно сплаченої суми у випадку придбання транспортного засобу за нижчою ціною, що не виключено в умовах нестабільності цінової політики. У відповідності до вимог ст.806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника), відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Особливості окремих видів і форм лізингу встановлюютьсяЗаконом України " Про фінансовий лізинг". Відповідно до ч.2 ст. 1 Закону України"Про фінансовий лізинг"за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов'язується набути у власність річ у продавця (постачальника)відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до ч. 2 ст. 6 ЗУ "Про фінансовий лізинг"істотними умовами договору лізингу є: предмет лізингу;строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу (строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За приписами ст. 11 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингоодержувач має право: обирати предмет лізингу та продавця або встановити специфікацію предмета лізингу і доручити вибір лізингодавцю; відмовитися від прийняття предмета лізингу, який не відповідає його призначенню та/або умовам договору, специфікаціям; вимагати розірвання договору лізингу або відмовитися від нього у передбачених законом та договором лізингу випадках; вимагати від лізингодавця відшкодування збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням умов договору лізингу. Означені права лізингоодержувача не знайшли свого відображення у змісті оспорюваного договору. Статтею 16 ЗУ "Про фінансовий лізинг" встановлено, що лізингові платежі можуть включати: а) суму яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; б) платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; в) компенсацію відсотків за кредитом; г) інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору. Як вбачається із змісту договору лізингу, укладеного між сторонами, адміністративний платіж - це першочерговий одноразовий платіж, який входить до складу першого платежу, що підлягає сплаті лізингоодержувачем на користь лізингодавця за перевірку, розгляд та підготовку документів для укладення Договору. Згідно додатку №1 до Договору розмір адміністративного платежу становить 1479,11 доларів США. З огляду на положення статті 16 Закону адміністративний платіж не відноситься до витрат лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Про те, що адміністративний платіж не є лізинговим платежем свідчить і той факт, що у спірному Договорі у розділі "визначення термінів", лізинговий платіж і адміністративний платіж мають свої окремі визначення, із яких також випливає, що адміністративний платіж не підпадає під визначення лізингового платежу (ст.16 ЗУ "Про фінансовий лізинг"). Вказану обставину підтверджує і той факт, що пунктом п.12.1 оспорюваного Договору лізингу передбачено, що у випадку розірвання договору лізингоодержувачем комісія за організацію даного договору лізингоодержувачем не повертається. Стаття 627 ЦК України передбачає свободу договору, яка полягає в тому, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживача. Держава сприяє забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри. Разом з тим споживачу, як правило, об'єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково придбати не потрібні йому послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, зокрема положеннями ЗУ "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 1ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів"продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Згідно ч.2 цього Закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З врахуванням вищевикладеного, аналізу договору фінансового лізингу, суд вважає, що в оспорюваний договір включені несправедливі умови, які зазначені у ч. 3 ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", а саме: встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця;надання можливості продавцю (виконавцю, виробнику) не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від продавця (виконавця, виробника) у зв'язку з розірванням або невиконанням ним договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права розірвати договір із споживачем на власний розсуд, якщо споживачеві таке право не надається; установлення обов'язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору. Відповідно до положень ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Порушення цієї норм закону знайшло вираження в тому, що відповідач при укладанні з позивачем договору фінансового лізингу завуалював призначення першого адміністративного платежу в розмірі 42360 грн. під вигляд "платіж згідно договору фінансового лізингу", який за умовами договору не повертається в жодному випадку. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, встановлено невідповідність положень договору фінансового лізингу №00169\~\~від 24.06.2015 року принципам добросовісності, розумності, справедливості та рівності сторін у договорі. Положення оспорюваного договору порушують вимоги Закону України "Про фінансовий лізинг" та Закону України "Про захист прав споживачів". На підставі вищевикладеного, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню в частині визнання договору фінансового лізингу недійсним та стягнення з відповідача внесених сум платежу. В частині стягнення моральної шкоди позов задоволенню не підлягає, оскільки умовами договору відшкодування моральної шкоди не передбачено. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: partial