Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-11 00:00:00

26.02.2021 АТ "Хмельницькобленерго" в особі відокремленого підрозділу Славаутського району електричних мереж АТ "Хмельницькобленерго" звернулось в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування майнової шкоди в розмірі 8280 грн 17 коп та сплаченого судового збору. В позовній заяві позивач вказав, що 26.03.2020 о 15 год 20 хв в с. Тростянець Славутського району Хмельницької області по вул. Садовій відповідач не впорався з керуванням гужовим транспортом, не вжив заходів безпеки, внаслідок чого наїхав на електроопору № 3/8, що належить АТ "Хмельницькобленерго", та пошкодив її. Електрична опора не підлягає ремонту. Своїми діями відповідач наніс АТ "Хмельницькобленерго" збитки на суму 8280 грн 17 коп та в добровільному порядку їх не відшкодував. Відповідач [PERSON] у поданому до суду відзиві просить відмовити у задоволенні позову, оскільки 05 травня 2020 року у справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП (справа № 682/804/20, провадження № 3/682/307/2020), встановлено відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення та провадження закрите, так як електроопора була пошкоджена внаслідок випадковості, тому що кінь запряжений у підводу злякався собаки і побіг по вулиці та збив електроопору, поваливши. Отже, в його діях відсутні два з трьох елементів цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка і вина. Вважає позов безпідставним і просить відмовити в його задоволенні. Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначає, що саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини в завданні шкоди позивачу. Відповідач під час зупинки гужового транспорту мав би забезпечити коня засобами безпеки від зовнішнього впливу, а також забезпечити безпосередній контроль за поведінкою коня. Однак, відповідач вказаних дій не вчинив дії та не зпобіг пошкодженню опори і заподіянню збитків позивачу. Просить позов задовольнити. Дослідивши письмові докази, суд приходить до наступного. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Відповідно до ст. 12 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Згідно зі ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Встановлено, що 26 березня 2020 року близько 15 год 20 хв в с. Тростянець Славутського району Хмельницької області по вул. Садовій [PERSON] не впорався з керуванням гужовим транспортом, не вжив заходів безпеки, внаслідок чого наїхав на електроопору № 3/8 Л-1, що належить АТ "Хмельницькобленерго" , та пошкодив її. За вказаним фактом 08.04.2020 р відносно [PERSON] було складено протокол серії ДПР18 №237651 про адміністративне правопорушення, передбачене ст. 124 КУпАП, та направлено до Славутського міськрайонного суду на розгляд. що стверджується повідомленням Славутського ВП ГУНП в Хмельницькій області № 142-Г від 18.06.2020 р (а.с.9). 05 травня 2020 року постановою Славутського міськрайонного суду Хмельницької області провадження у справі про вчинення адміністративного правопорушення [PERSON] , відповідальність за яке передбачена ст. 124 КУпАП, закрите в зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення (а.с.10-11). Відповідно до частини першої та пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Аналіз положень статей 11 та 1166 ЦК України дозволяє зробити висновок, що підставою виникнення зобов`язання про відшкодування шкоди є завдання майнової шкоди іншій особі. Зобов`язання про відшкодування шкоди виникає за таких умов: наявність шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала шкоди та її результатом - шкодою; вина особи, яка завдала шкоди. Представник позивача на обгрунтування позову долучив акт приймання виконаних будівельних робіт за березень 2020 року, з якого вбачається, що загальна вартість витрат на заміну збитої опори № 3/8 на ПЛ-0,4 кВ Л-1 від КТП-10/0,4 кВ № 104, інв. № 00007114, код 297783 в с. Тростянець Славутського району Хмельницької області становить 8280,17 грн (а.с.6-8). У пункті 2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 27 березня 1992 року № 6 «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» зазначено, що розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи. Для наявності деліктної відповідальності необхідна наявність складу правопорушення: а) наявність шкоди, б) протиправна поведінка заподіювача шкоди, в) причинний зв`язок між шкодою та поведінкою заподіювача, г) вина. Таким чином, цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини, якщо у процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. З огляду на викладене та з урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу саме на відповідача покладено обов`язок доведення відсутності його вини у завданні шкоди, а позивачі повинні доводити лише наявність шкоди та її розмір. Згідно з частинами першою та другою статті 180 ЦК України тварини є особливим об`єктом цивільних прав, на них поширюється режим речі, а правила поводження з тваринами встановлюються законом. У ст. 9 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» визначено, що особа, яка утримує домашню тварину, зобов`язана супроводжувати домашню тварину поза місцями її постійного утримання. А також ця особа та особа, яка супроводжує домашню тварину зобов`язана забезпечити безпеку сторонніх людей і тварин, а також майна від заподіяння шкоди супроводжуваною домашньою твариною, безпеку дорожнього руху при проходженні з домашньою твариною біля транспортних шляхів і при їх переході шляхом безпосереднього контролю за її поведінкою, крім того фізичні та юридичні особи, які утримують домашніх тварин, зобов`язані не допускати порушень прав і законних інтересів інших фізичних і юридичних осіб. Згідно з частиною четвертою статті 12 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження» шкода, заподіяна особі або майну фізичної особи, а також шкода, заподіяна майну юридичної особи твариною, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її утримує. Такий правовий висновок викладено Верховним Судом у постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 281/618/15-ц. Крім цього, як вбачається з постанови Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц (провадження № 61-38295 св 18), однокінний гужовий віз є джерелом підвищеної небезпеки, оскільки гужовий транспорт може використовуватися як для перевезення вантажу, так і для перевезення людей, а також одночасного перевезення і людей і вантажу, що відповідає визначенню транспортного засобу, наданому в Правилах дорожнього руху (пункт 1.10), згідно з яким транспортний засіб - пристрій, призначений для перевезення людей і (або) вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів. Згідно з пунктом 7.2 Правилах дорожнього руху гужовий віз (сани) повинен бути обладнаний світлоповертачами: спереду білого кольору, ззаду - червоного. Таким чином, Правила дорожнього руху встановлюють вимоги про обладнання гужового транспорту певним спеціальним обладнанням та пристроями, забороняють його використання за певних умов без дотримання таких вимог. Незважаючи на дотримання правил техніки безпеки, керування гужовим возом не виключає підвищеної небезпеки як для особи, яка керує гужовим возом, так і для інших осіб. Основні ознаки джерела підвищеної небезпеки також наведено у пункті 5 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки». Відповідно до частини першої статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки належить визнавати будь-яку діяльність, здійснення якої створює підвищену небезпеку завдання шкоди через неможливість контролю за нею людини, а також діяльність, пов`язану з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Оскільки зазначена норма не містить вичерпного переліку видів джерел підвищеної небезпеки (видів підвищеної небезпечної діяльності), суд, беручи до уваги особливі властивості предметів, речовин або інших об`єктів, що використовуються в процесі діяльності, має право визнати джерелом підвищеної небезпеки також й іншу діяльність. До цих особливих властивостей слід відносити створення підвищеної ймовірності завдання шкоди через неможливість повного контролю за ними з боку людей. Цивільно-правова відповідальність за шкоду, завдану діяльністю, що є джерелом підвищеної небезпеки, настає у разі її цілеспрямованості (наприклад, використання транспортних засобів за їх цільовим призначенням), а також при мимовільному проявленні шкідливих властивостей об`єктів, що використовуються в цій діяльності (наприклад, у випадку завдання шкоди внаслідок мимовільного руху автомобіля). Відповідно до частини другої та п`ятої ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Особа, яка здійснює діяльність, що є джерелом підвищеної небезпеки, відповідає за завдану шкоду, якщо вона не доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Тобто правила статті 1187 ЦК України діють тільки тоді, коли шкода завдана тими шкідливими властивостями об`єкта, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки. Отже, у відносинах між володільцем джерела підвищеної небезпеки, яким завдано шкоди, та третіми особами, яким володілець джерела підвищеної небезпеки завдав шкоди, діє принцип відповідальності володільця цього джерела незалежно від його вини. Положення статті 1187 ЦК України є спеціальними відносно статті 1166 ЦК України, у зв`язку з чим перевага у застосуванні має надаватися спеціальним нормам. В ході розгляду справи встановлено, що шкода позивачу була заподіяна тими шкідливими властивостями гужової повозки, запряженої конем, завдяки яким діяльність з ними визнається джерелом підвищеної небезпеки. Відповідач мав усвідомлювати, що керуючи гужовою повозкою, запряженою конем, у населеному пункті, шкідливі властивості цього транспорту могли проявитися при мимовільному русі внаслідок того, що кінь злякався будь-якого об`єкта, в тому числі собаки, та шкода може бути заподіяна внаслідок мимовільного руху коня. Крім цього, відповідач не довів, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Зазначене узгоджується з постановою Верховного Суду від 01.04.2020 рокуу справі №285/4411/18 та у постанові Верховного Суду від 10 січня 2019 року у справі № 274/4882/17-ц. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про задоволення позову.

Outcome: approved