Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-17 00:00:00

07.02.2014р. представник позивача звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що відповідно до умов договору №LVMWSK00000269 від 09.07.2004р. відповідачка 09.07.2004р. отримала кредит у розмірі 3050 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Вказує, що відповідачка належним чином не виконала зобов'язань за вказаним кредитним договором та заборгувала банку грошові кошти в сумі 40265 грн. 47коп., а саме: 1223грн. 09коп. - заборгованість за кредитом; 11446 грн. 72 коп.- заборгованість по процентах за користування кредитом; 27595 грн. 66 коп. - пеня за несвоєчасне виконання зобов'язань за договором. З огляду на наведене просить суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідачки [PERSON] на користь позивача заборгованість за вищевказаним договором в розмірі 40265 грн. 47коп. та судові витрати. Представник позивача в судове засідання не з'явився, а надіслав заяву, в якій просить справу розглянути у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю і не заперечує проти винесення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечила, покликаючись на те, що судом уже виносився судовий наказ з приводу стягнення заборгованості по вищевказаному кредитному договорі і заборгованість стягнута ще у 2010р. Просить відмовити в задоволенні позову у зв'язку з пропуском позивачем строку позовної давності. Заслухавши пояснення відповідачки та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не обґрунтований і задоволенню не підлягає з наступних підстав. Відповідно до пункту 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" № 5 від 30 березня 2012 року при застосуванні положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів", яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, суди мають виходити з того, що у системному зв'язку з частиною одинадцятою статті 11 зазначеного Закону ця вимога стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. У зв'язку із цим та враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки та згідно ст. 259 ЦК може бути збільшена за домовленістю сторін. Зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги (ст. 266 ЦК України). Визначення споживчого кредиту закріплено в ч.1 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема - договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Судом встановлено, що 09.07.2004 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON], тобто відповідачкою по справі, укладено кредитний договір за № LVМWSK00000269, згідно з яким відповідачка отримала від позивача кредит у розмірі 3050 гривень зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, із кінцевим терміном погашення - 07.07.2006 року включно. Даний кредит є споживчим кредитом в розумінні Закону України «Про захист прав споживача», так як кошти надано кредитодавцем споживачеві на розвиток домашнього господарства. У вищевказаному договорі не зазначено строку позовної давності, а лише передбачено, що позичальник [PERSON] зобов'язана повернути кредит, сплачувати проценти, комісію, в зазначені в договорі строки. Відповідно до ч. ч. 1, 4 ст. 631 ЦПК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов'язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Відповідно до ст.ст. 256, 257, 261 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Спеціальна позовна давність встановлена для окремих видів вимог закону. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг позовної давності (загальної і спеціальної) починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатись про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Таке право банку є порушеним з часу спливу терміну виконання боржником будь-якого із зобов'язань по договору незалежно від того, що кінцевий термін дії договору не настав. Згідно ст.260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими ст.ст. 252-255 цього Кодексу (а саме перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок). Виходячи з вимог ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність сплила і до додаткової вимоги. За змістом ч.1 ст.530 ЦК України якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Як вбачається з заяви позичальника сторонами визначено строк дії договору 24 місяці з 09.07.2004 року по 07.07.2006 року. Частиною 5 ст.261 ЦК України передбачено, що за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Суд вважає за необхідне зазначити, що з оглянутих в судовому засіданні матеріалів справи №2н-13/2006 за заявою ЗАТ КБ «ПриватБанк» про видачу судового наказу за вимогою про стягнення з [PERSON] (відповідачки) заборгованості за вищевказаним договором в сумі 5830 гривень 29 коп., а саме: із постанови про закінчення виконавчого провадження від 26.04.2010р. відповідачкою було погашено вищевказану заборгованість по кредитному договорі №LVМWSK00000269, яка складалась із заборгованості по кредиту, процентах, пені. Враховуючи те, що відповідачкою здійснювались проплати за кредитним договором після закінчення терміну погашення кредитного договору, тобто перебіг позовної давності розпочався в квітні 2010р. і закінчився в квітні 2013р. Згідно ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови від позову. Про застосування строку позовної давності відповідачкою була подана відповідна заява. Як убачається з матеріалів справи представник позивача звернувся до суду з даним позовом 07.02.2014р., клопотання про поновлення пропущеного строку звернення до суду останнім не заявлялось. Таким чином, суд приходить до висновку, що в задоволенні заявлених позовних вимог слід відмовити у зв'язку зі спливом строку позовної давності. У відповідності до вимог ст.88 ЦПК України не підлягає стягненню з відповідачки в користь позивача сплачений ним судовий збір у розмірі 243, 60 грн. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed