Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-18 00:00:00

Позивачка звернулася в суд з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» с. Нова Прилука Липовецького району Вінницької області про визнання недійсним договору оренди землі. В обґрунтування позовних вимог зазначила, що згідно із державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 30.08.2002 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 292, вона є власником земельної ділянки загальною площею 6,6961 га, що складається з двох земельних ділянок, а саме ділянки № [NUMBER] площею 3,4910 га, кадастровий номер [NUMBER] та ділянки № [NUMBER] площею 3,2051 га, кадастровий номер [NUMBER], які розташовані в одному земельному масиві на території Чернятинської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Раніше її земельні ділянки оброблялися відповідачем - Товариством з обмеженою відповідальністю «ПРИЛУЦЬКЕ», на підставі договору від 16.04.2011 року, який було укладено строком на 5 років, та строк дії якого закінчився зі спливом строку, на який його було укладено. Влітку 2016 року представники відповідача повідомили її про те, що договори оренди, укладені з нею закінчились, тому існує необхідність укладення нових договорів їх оренди, на що остання не погодилась, а натомість розписалась за отримання коштів за оренду землі в наданий їй для підпису документах. Через закінчення строку дії договору вона прагнула здійснювати самостійний обробіток власної землі, але з часом зрозуміла, що наразі не має на те можливості і залучила для її обробітку іншу особу. В березні 2017 року вона отримала від відповідача лист-повідомлення від 27.02.2017 року, в якому повідомлялось про те, що 19.04.2012 року між ними був належним чином укладений та зареєстрований договір оренди земельної ділянки площею 3,491 га., кадастровий номер [NUMBER] та згідно ст. 33 Закону України «Про оренду землі» було запропоновано укласти додаткову угоду до вищевказаного договору оренди, що додавалась в трьох примірниках з підписом директора TOB «Прилуцьке» і відтиском печатки. Однак, вона вважала, що обидва договори оренди припинили строк дії через те, що сплило 5 років з моменту їх підписання сторонами, а тепер її повідомляли про те, що договори чинні, бо строк їх дії починає відлік з дати реєстрації. Станом на 16.04.2016 року, тобто дату спливу п'ятирічного строку дії договору оренди, укладеного 16.04.2011 року між нею та відповідачем положення законодавства України, чинного станом на дату укладення договору та усталена практика їх правозастосування передбачали, що договір є укладений з моменту підписання його стронами, коли між ними було досягнуто згоди щодо всіх істотних умов, а з моменту реєстрації договору чи права оренди землі відлік строку його дії не повязувався, адже в цей момент у орендаря виникало законне право користування земельною ділянкою, переданою йому в оренду. Так договір оренди землі, укладений між нею та відповідачем 16.04.2011 року, який зареєстрований 19.04.2012 року, був чинним станом на 11.08.2016 року, тому вона з відповідачем не мали права до його закінчення укладати та реєструвати прав оренди за ним, що мало місце 18.10.2016 року. 20.03.2017 року з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень вона дізналась, що 16.10.2016 року за № 16936215 відділом надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області було зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 3,2051 га, кадастровий номер [NUMBER], розташованої на території Чернятинської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного ськогосподарського виробництва. Підставою такої реєстрації зазначено договір оренди земельної ділянки № б/н від 11.08.2016 року, укладений між нею та ТОВ «Прилуцьке». Вважає, що догововір оренди землі № б/н від 11.08.2016 року, укладений між нею та відповідачем є недійними, оскільки право оренди на цю ділянки виникло у відповідача з 19.04.2012 року і до цих пір воно не припинено, як і не припинено термін дії самого договору оренди, який діє до 19.04.2017 року, а тому зобов'язання по цих договорах повинні виконуватися відповідно до ст. 526 ЦК. Враховуючи те, що зобов'язання по договором оренди від 19.04.2012 року не припинені тому новий договір оренди землі від 16.10.2016 року суперечить ст. 526 ЦК України ст.ст. 13, 24 Закону України «Про оренду землі», так як орендодавець не може передати в оренду земельну ділянку новому договору, коли ця сама земельна ділянка вже перебуває в оренді на підставі іншого договору оренди і зобов'язання по цьому договору оренди не припинено. Крім цього укладений новий договір оренди землі від 16.10.2016 року, абсолютно не спрямований на настання правових наслідків, що ним обумовлені, зокрема, відповідно до п. 20 цих договорів «Об'єкт за договором оренди землі вважається переданим Орендареві з моменту державної реєстрації права оренди», хоча ця земельна ділянка не може бути передана згідно нового договору, так як вона вже була передана договором оренди від 16.10.2016 року відповідно до п. 21 договору, що підтверджується відповідним доданим до цього договору актом приймання-передачі земельної ділянки. За вказаних обставин вона вимушена звертатись в суд з даним позовом. В судовому засіданні представник позивачки - адвокат Піпко А.М. позовні вимоги підтримав, з мотивів наведених у позові. Суду пояснив, що 11.08.2016 року [PERSON] уклала договір оренди земельної ділянки з ТОВ «Прилуцьке» на строк 10 років. Договір підписувала власноручно, однак умови договору оренди їй ніхто не роз'яснював, вважала, що розписується в одержанні орендної плати. На даний час вона позбавлена права вільно розпоряджатися своєю земельною ділянкою, що є порушенням ст.41 Конституції України. Крім того, в новому договорі оренди відсутнє посилання на припинення старого договору. Тому в даному випадку новація відсутня. Претензій щодо сплати орендної плати не має. Представник відповідача ТОВ «Прилуцьке», що діє на підставі довіреності Бурятинський В.О. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, з мотивів наведених у запереченні. Заслухавши пояснення позивачки та її представника-адвоката Піпко А.М., представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, позивачка [PERSON]. згідно із державним актом на право приватної власності на землю серія [NUMBER] від 30.08.2002 року, який зареєстрований в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 292, є власником земельної ділянки загальною площею 6,6961 га, що складається з двох земельних ділянок, а саме ділянки № [NUMBER] площею 3,4910 га, кадастровий номер [NUMBER] та ділянки № [NUMBER] площею 3,2051 га, кадастровий номер [NUMBER], які розташовані в одному земельному масиві на території Чернятинської сільської ради Калинівського району Вінницької області. Цільове призначення земельної ділянки - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. 16.04.2011 року між позивачкою та Товариством з обмеженою відповідальністю «Прилуцьке» с. Нова Прилука, Липовецького району Вінницької області було укладено договір оренди землі строком на 5 років, який зареєстрований 19.04.2012 року. В свою чергу 11.08.2016 року між позивачкою та відповідачем було укладено договір оренди землі, зареєстрований 16.10.2016 року відділом надання адміністративних послуг Могилів-Подільської міської ради Вінницької області на строк до 31 грудня 2026 року, з правом пролонгації, предметом яких є оренда цієї самої земельної ділянки, яка вже перебуває в оренді, що підтверджується інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо об'єкта нерухомого майна за № 79354173. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно ч.1 ст.14 та ст.18 Закону України "Про оренду землі" договір оренди укладається в письмовій формі та набуває чинності після його державної реєстрації. Відповідно до ч. 1 ст. 15 Закону України "Про оренду землі" істотними умовами договору оренди землі є: об'єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендна плата із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, пятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з вимогами ч. 3 ст. 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. За змістом ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з положеннями статей 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підпунктом 6 п. 2 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди земельної ділянки. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Учасники правочину, дійшовши згоди щодо всіх істотних умов договору оренди землі, складають і підписують відповідний письмовий документ, надаючи згоді встановленої форми. Згідно ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Таким чином цивільні права та обов'язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення сторін під час укладення договорів оренди, набуваються після відповідної державної реєстрації. Виходячи з положень статті 638 ЦК України, статей 125, 126 ЗК України договір оренди землі набуває чинності з дня проведення його державної реєстрації. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 N 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз'яснено, що згідно із статтями 210 та 640 ЦК (435-15) не є вчиненим також правочин у разі нездійснення його державної реєстрації, якщо правочин підлягає такій реєстрації. Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 604 ЦК України зобов'язання припиняється за домовленістю сторін про заміну первісного зобов'язання новим зобов'язанням між тими ж сторонами (новація). Новація - це угода сторін про те, що первісне зобов'язання припиняється, а між його учасниками виникає нове зобов'язальне правовідношення. Для того, щоб новація відбулася, сторони повинні обумовити в своїй угоді припинення зобов'язання, що раніше діяло і заміну його новим зобов'язанням. Оскільки нове зобов'язання скасовує старе, то новація припиняє всі додаткові зобов'язання, що забезпечують виконання колишнього зобов'язання, якщо сторони не обумовили, що ті продовжують свою дію. Однак, якщо має місце не новація, а проста зміна якоїсь умови договору (наприклад, подовження терміну його дії), то додаткові зобов'язання свою дію зберігають. Основна особливість новації полягає в тому, що при ній відбувається заміна зобов'язання: місце зобов'язання, що припинив своє існування, займає нове. Неодмінна вимога до новації - збереження суб'єктного складу зобов'язання (у первісному і знову виниклому зобов'язанні виступають той же кредитор і той же боржник). Для здійснення новації необхідно, щоб і первісне, і нове зобов'язання були дійсними. Якщо в силу яких-небудь зазначених у законі основ первісне зобов'язання повинне вважатися недійсним, то таким же буде і нове. На стороні, що посилається на новацію, лежить обов'язок у випадку суперечки довести угоду з цього приводу з іншою стороною зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, а у відповідності до ч.2 ст.57 цього Кодексу ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 року у справі № 6-78цс13, виходячи з того, що відповідно до статті 15 Цивільного кодексу України та статті 3 Цивільного процесуального кодексу України у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен встановити чи дійсно порушуються права орендодавців у зв'язку з відсутністю в договорах оренди умов, передбачених статтею 15 Закону України «Про оренду землі», визначити істотність цих умов, а також з'ясувати у чому саме полягає порушення їхніх законних прав. Із договору оренди землі від 11.08.2016 року, копія якого долучена до матеріалів справи, вбачається, що оспорюваний договір оренди земельної ділянки, укладений у письмовій формі, пройшов відповідну державну реєстрацію, позивачка мала необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення позивачки було спрямоване на укладання договору оренди. Згідно ч. 20 Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Крім того, [PERSON] знала, що строк дії договорів оренди землі від 19.04.2012 року закінчується лише в 2017 року, проте її волевиявлення було спрямоване саме на укладення договорів оренди землі. За вказаних обставин застосування ст. 230 Цивільного кодексу України у даному випадку неможливе. Не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Як вбачається із позовної заяви, позивачка вважає, що її право порушено тільки в зв'язку з тим, що строк дії договору оренди від 19.04.2012 року не закінчився, хоча доказів, щодо порушення своїх прав до матеріалів справи не додала, а у відповідності до ч.4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Доводи позивачки не є безумовною підставою для визнання правочинів недійсними в розумінні норм матеріального права, які містяться в статтях 203, 215 ЦК України та ніяк не порушує її права та законні інтереси. З огляду на зазначене, суд прийшов до висновку щодо відсутності підстав для визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, так як останній було укладено з дотриманням вимог Закону України "Про оренду землі" та іншими нормами чинного законодавства України і відповідно заявлений позов є безпідставний. Крім того, судом встановлено, що орендована земельна ділянка позивачки орендарем використовується за призначенням, своєчасно виплачується орендна плата та з претензіями щодо неналежного розрахунку за оренду земельної ділянки до ТОВ «Прилуцьке» позивачка не зверталась. Таким чином, судом не встановлено підстав недійсності правочинів, тому позовні вимоги позивачки не мають законних підстав для їх задоволення. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed