Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-28 00:00:00

22 січня 2015 року, Мілях (дівоче [PERSON]) Г.В., [PERSON] та громадянин ФРН [PERSON], звернулися до суду з позовом, який в подальшому зменшили та в остаточній редакції якого просили суд, визнати право власності в порядку спадкування за нотаріально-посвідченим заповітом (реєстр. № 85) від 06.01.2005 р., який залишив [PERSON], померлий 29.07.2008 р., за [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частці за кожною, за [PERSON] на 1/10 частку спадкового майна у вигляді : житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який належав заповідачу [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 18.12.2002 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 701 від 22.10.2002 р. і земельної ділянки, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала заповідачу [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ОД від 01.07.1994 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 196 і виданого на підставі рішення Сухолиманської сільради № 88 від 18.03.1994 р., які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Чорноморців, 13 та земельної ділянки, площею 0,390 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123784200020020002, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Чорноморців, № 13 «б» і належала заповідачу [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 014246 від 23.09.2003 р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 969-17 і виданого на підставі нотаріально-посвідчених договорів дарування земельних ділянок серії ВАМ № 9251352 від 21.08.2003 р. (реєстр. № 1426), мотивуючи це дійсністю і законністю вищевказаного заповіту, в якому визначені частки кожного спадкоємця. В судовому засіданні позивачка [PERSON], вона же представниця за довіреностями позивачів [PERSON] та [PERSON] та представниця [PERSON] за довіреністю повністю підтримали свої зменшені позовні вимоги та просили їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] позов не визнала та просила відмовити у його задоволенні, посилаючись на його незаконність. Відповідачка [PERSON] та її представник позов не визнали повністю та звернулися до суду із зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], в якому просили суд, визнати право спільної часткової власності на ? частку житлового приміщення № 13 по вул. Чорноморців у с. Сухий Лиман, Овідіопольського району Одеської області, в якому розташований Реабілітаційний центр «Відродження» за [PERSON] та виключити із спадкового майна ? частку вищевказаного житлового приміщення, яка належить [PERSON] на праві спільної часткової власності із спадкового майна, яке відкрилося після смерті спадкодавця [PERSON], померлого 29.07.2008 р., мотивуючи це порушенням майнових прав [PERSON] В судовому засіданні позивачка за зустрічним позовом [PERSON] та її представник повністю підтримали свій зустрічний позов. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON], вона же представниця за довіреностями [PERSON] та [PERSON] та представниця [PERSON] за довіреністю зустрічний позов не визнали повністю як безпідставному, і наполягаючи на задоволенні свого первісного позову. Відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] повністю визнала вимоги зустрічного позову своєї матері [PERSON], вважаючи його обґрунтованим і таким, що повністю відповідає нормам закону щодо частини [PERSON] в частині спадкового майна. Заслухавши думку сторін та їхніх представників, пояснення свідків [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали даної справи та спадкової справи № 430/2008 заведеної після смерті [PERSON], померлого 29.07.2008 р., суд вважає, що первісний позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] слід задовольнити повністю, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити з наступних підстав. За загальним правилом кожна особа має право на захист свого цивільного права лише в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 3 ЦПК України). Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси, у спосіб, визначений законами України. Згідно із ст.ст. 10,11 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які як і інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному зясуванню обставин справи та розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін на інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмету спору на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення вирішення справи. Статтею 58 ЦПК України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Виходячи з приписів статті 59 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Частина 1 статті 60 ЦПК України вказує, що кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, якою передбачено обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 р. «Про судове рішення у цивільній справі» - судові рішення, що набрали законної сили, обовязкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обовязковість яких надана ВРУ і за її межами. Рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. Частинами 3,4 статті 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводить мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Статтею 1217 ЦК України передбачено спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обовязки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Аналізуючи приписи статті 1218 ЦК України, суд дійшов висновку до складу спадщини входять лише ті права та обовязки, носієм яких за життя був сам спадкодавець і які належали йому на законних підставах. У відповідності з ч. 1 ст. 1222 ЦК України, спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно із статтею 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Як передбачає стаття 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. У відповідності зі ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Частиною 1 статті 1234 ЦК України передбачено, що право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. Відповідно до ст. 1235 ЦК України заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Згідно з ч. 2 ст. 1236 ЦК України, заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Стаття 1247 ЦК України передбачає, що заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складання. Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем. Відповідно до ст. 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини, з умовою чи із застереженням. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Статтею 1297 ЦК України передбачено спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобовязаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Право власності на нерухоме майно виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації цього майна, як те передбачено ст. 1299 ЦК України. Згідно із ч. 2 п. 10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 30.05.2008 р. № 7 „Про судову практику у справах про спадкування, відповідно до статті 1225 ЦК України, право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У відповідності до п. 2 РозділуVII «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про Державний земельний кадастр» № 3613-VI від 07.07.2011 р. земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номеру. У разі, якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного кадастру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності). Частина 4 Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 04.10.1991 р. «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» передбачає, що відповідно до ст. 12 Закону України "Про власність", у приватній власності громадян можуть знаходитись жилі будинки, збудовані на відведеній у встановленому порядку земельній ділянці або придбані на законних підставах, наприклад, за договором купівлі-продажу, міни, дарування, за правом спадщини. Оскільки згідно зі ст. 17 ЗК України і ст. 14 Закону України "Про власність" земельна ділянка для будівництва жилого будинку і господарських будівель надається громадянину у приватну власність, участь інших осіб у будівництві не створює для них права приватної власності на жилий будинок, крім випадків, коли це передбачено законом. Згідно зі ст.ст. 16 і 17 Закону України "Про власність", таке право, зокрема, виникає, коли будівництво велось подружжям в період шлюбу - жилий будинок у зв'язку з цим є їх спільною сумісною власністю, або велось за рахунок спільної праці членів сім'ї - жилий будинок стає їх спільною сумісною власністю, якщо інше не було встановлено письмовою угодою між ними. Інші особи, які приймали участь у будівництві жилого будинку (його купівлі) не на підставі угоди про створення спільної власності, яка відповідає законодавству, вправі вимагати не визнання права власності на будинок, а відшкодування своїх затрат на будівництво (купівлю будинку), якщо допомогу забудовнику (покупцю) вони надавали не безоплатно. Суд з`ясував, що 06.01.2005 р. [PERSON] склав нотаріально-посвідчений заповіт (реєстр. № 85), відповідно до умов якого, усе його майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, та взагалі усе те, що на його день смерті буде йому належати і на що він за законом матиме право, в тому числі всі його права та обовязки заповідав в таких частках : [PERSON], [PERSON] та [PERSON] по 1/5 частині кожній, [PERSON] 3/10 частини та громадянину ФРН [PERSON] 1/10 частину (а.с. 41). Суд встановив, що вищевказаний заповіт - не скасовувався та не змінювався, а отже є дійсним і таким, що відповідає вимогам Закону. 29.07.2008 р. заповідач [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії 1-ЖД № 159213 від 30.07.2008 р., після смерті якого відкрилася спадщина у вигляді : житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, який належав померлому [PERSON] згідно свідоцтва про право власності від 18.12.2002 р. виданого на підставі розпорядження Овідіопольської РДА № 701 від 22.10.2002 р. і земельної ділянки, площею 0,25 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка належала померлому [PERSON] згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ОД від 01.07.1994 р., зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 196 і виданого на підставі рішення Сухолиманської сільради № 88 від 18.03.1994 р., які знаходяться за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Чорноморців, 13 та земельної ділянки, площею 0,390 га з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), кадастровий № 5123784200020020002, що розташована за адресою : Одеська область, Овідіопольський район, с. Сухий Лиман, вул. Чорноморців, № 13 «б» і належала померлому [PERSON] на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серії ОД № 014246 від 23.09.2003 р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 969-17 і виданого на підставі нотаріально-посвідчених договорів дарування земельних ділянок серії ВАМ № 9251352 від 21.08.2003 р. (реєстр. № 1426) (а.с. 13,64-65,68). Згідно матеріалів спадкової справи № 430/2008, заведеної після смерті заповідача [PERSON], померлого 29.07.2008 р., до нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини звернулися всі сторони по справі : [PERSON], як в своїх інтересах, так і в інтересах малолітньої доньки [PERSON], [INFO], [PERSON], [PERSON] (прізвище Мілях отримала після одруження згідно свідоцтва про шлюб серії І-ВЛ № 202366 від 26.03.2013 р.), громадянин ФРН [PERSON] через свою представницю [PERSON] за нотаріально-посвідченою довіреністю (реєстр. № 1538) від 28.07.2014 р. (а.с. 34-37,48,59,61). Однак, у видачі свідоцтв про право на спадщину нотаріусом було відмовлено сторонам у звязку з відсутністю оригіналів правовстановлюючих документів на спадкове майно (а.с. 66,94). Суд встановив, що рішенням Овідіопольського райсуду Одеської області від 18.04.2014 р., залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 17.07.2014 р. та ухвалою ВССУ від 10.09.2014 р., яка оскарженню не підлягає в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Сухолиманської с/р Овідіопольського району Одеської області, 3-ті особи без самостійних вимог : Овідіопольська ДРНК, [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, виділу частки подружжя із спадкового майна та визнання права особистої власності на виділену частку спадкового майна - відмовлено (а.с. 160-165). Суд не приймає до уваги показання свідків з боку позивачки [PERSON] : [PERSON]І, який є її чоловіком та його брата [PERSON], який також є родичем позивачки, свідка [PERSON], з якою у позивачки [PERSON] склалися дружні та робочі стосунки, а також не приймає до уваги показання свідків з боку відповідачки [PERSON] : [PERSON] та [PERSON], з якими у відповідачки дружні відносини та свідка [PERSON], яка двоюрідною сестрою [PERSON] вважаючи вказаних осіб прямо зацікавленими і заінтересованими у вирішенні спору на користь кожної із сторін, а тому їхні показання щодо обставин та участі кожної із сторін у керівництві, будівництві та матеріальних внесків у спірний спадковий будинок суд вважає упередженими та необєктивними, враховуючи стійкі неприязні стосунки, які склалися між сторонами по справі з приводу поділу спадкового майна, що підтверджується вищенаведеними рішеннями судів всіх інстанцій, які набрали законної сили та даними позовами. Також, на думку суду є безпідставними посилання відповідачки [PERSON] з приводу нібито порушення її майнових прав умовами вищевказаного заповіту, яким їй було заповідано 3/10 частин спадкового майна [PERSON], який при житті, за своєю волею і власним бажанням зробив вищевказане розпорядження на випадок своєї смерті, розпорядившись своїм власним майном на свій власний розсуд, що підтверджується вказаним заповітом, який є чинним на сьогодні і ніким не оспорювався та не оскаржувався. Доводи [PERSON] про її безпосередню участь разом із своїм чоловіком - заповідачем [PERSON] у роботі Реабілітаційного центру «Відродження», який знаходився у спірному спадковому будинку не дають законних підстав суду збільшити її частку у спадщині, яка охоплена заповітом і є безпідставними та з приводу чого вже висказали свою правову позиції вищевказані суди 3-х інстанцій. Таким чином, суд вважає позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] законними, такими, що знайшли своє підтвердження в ході судових засідань і відповідно такими, що підлягають задоволенню повністю згідно часток кожного позивача (спадкоємців), зазначених у заповіті, а в задоволенні зустрічного позову [PERSON] слід відмовити як необґрунтованому і безпідставному, і квитанції на придбання харчів та будівельних матеріалів, надані представником позивачки за зустрічним позовом [PERSON] не стосуються предмету спору і не спростовують вищевикладені обставини справи (а.с. 196-224).

Outcome: approved