Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-18 00:00:00

В червні 2015 року [PERSON] звернувся до відповідача ТОВ «Промсервис» з даним позовом , в обґрунтування якого посилався на те, що з 01.04.2014 року по 01.02.2015 року працював у відповідача сторожем виробничих приміщень з оплатою 20000 грн. щомісячно. Протягом вказаного часу відповідач заробітну плату не виплачував, внаслідок чого утворилась заборгованість 20000грн., яку належить стягнути у повному обсязі середній заробіток за час затримки розрахунку 76772,85 грн, у відшкодування моральної шкоди 10000грн. Рішенням Добропільського міськрайонного суду від 22 січня 2016 року [PERSON] через недоведеність позовних вимог відмовлено в задоволенні позову до ТОВ «Промсервіс» у повному обсязі. В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права, просить рішення суду скасувати, ухвалити нове про задоволення його позовних вимог. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що необхідні розрахункові документи могли бути надані відповідачем, який будучи належним чином повідомленим про розгляд справи, в судове засідання не з»явився. Наведений ним розрахунок заборгованості по заробітній платі та власний розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку вважає вірним. Вважає, що обов»язок доведення факту виплати заробітної плати покладено на відповідача, який зобов»язаний довести відсутність своєї вини у невиплаті заробітної плати. В судовому засіданні апеляційного суду позивач та його представник [PERSON] підтримали доводи апеляційної скарги у повному обсязі. Відповідач в судове засіданні апеляційного суду не з»явився, про час і місце розгляду справи відповідно до ч.6 ст.74 ЦПК України повідомлений телефонограмою, зареєстрованою в журналі телефонограм №1 за №2205, яку керівник ТОВ «Промсервис» Нікітін А.І. отримав особисто. ( а.с.142). В наданій апеляційному суду заяві відповідач просить розглянути справу без участі його представника, надав пакет документів та пояснення щодо суті позовних вимог, в якому зазначено, що [PERSON] працював сторожем промислових приміщень з оплатою згідно домовленості, отримував заробітну плату за виконану роботу у повному обсязі, про що свідчать відомості про видачу заробітної плати з особистим підписом позивача. ( а.с.80-82) . Заслухавши доповідь судді апеляційної інстанції, пояснення позивача та його представника , дослідивши матеріали цивільної справи , перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з наступних підстав . Відповідно до ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є: неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених в суді першої інстанції. При розгляді справи судом першої інстанції встановлено, що згідно виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців ТОВ "Промсервис" зареєстроване під ідентифікаційним номером юридичної особи 25710180 за адресою: 86060, Донецька область, м. Авдіївка, вул.Тимірязєва, 35. Позивач [PERSON] згідно наказу №16-к від 01.04.2014р. був прийнятий на посаду сторожа виробничих приміщень ТОВ «Промсервіс», звільнений за власним бажанням 01.02.2015 року наказом №4- від 01.02.2015р., про що міститься запис трудовій книжці позивача серія [NUMBER](а.с.7). Відмовляючи в позові, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем не надано доказів про те, що в зазначений період з 01.04.2014 р. по 01.02.2015 року позивачу за виконану роботу була нарахована, але не виплачена заробітна плата, а тому відсутні підстави для стягнення заробітної плати в примусовому порядку з нарахуванням середнього заробітку за час затримки розрахунку. Проте, з таким висновком суду першої інстанції погодитись не можна, оскільки він зроблений судом з порушенням норм матеріального права та без повного з»ясування обставин справи. З матеріалів справи вбачається, що позивача [PERSON] згідно наказу № 16-к від 01.04.2014 року прийнято на посаду сторожа виробничих приміщень з 01 квітня 2014 розу з оплатою згідно домовленості.( а.с. 84). Питання оплати праці врегульовані главою У11 Кодексу законів про працю України. Статтею 94 КЗпП України визначено : заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим Кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 96 КЗпП України передбачено, що основною організації оплати праці є тарифна система оплати праці, яка включає тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики (довідники). Відповідно до ст.. 97 КЗпП України оплата праці працівників може здійснюватися за погодинною, відрядною або іншими системами оплати праці. Оплата може провадитися за результатами індивідуальних і колективних робіт. Оплата праці працівників установ і організацій, що фінансуються з бюджету, здійснюється на підставі законів та інших нормативно-правових актів України, генеральної, галузевих, регіональних угод, колективних договорів, у межах бюджетних асигнувань та позабюджетних доходів.( ст..98 КЗпП) Форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Вбачається, що позивач був прийнятий на роботу на посаду сторожа з оплатою « згідно домовленості». При укладанні безстрокового трудового договору така система оплати праці не передбачена діючим трудовим законодавством. Включення до трудових договорів умов, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівника, є недопустимим (стаття 16 КЗпП України). Відповідно до частини першої ст. 95 КЗпП та частини першої ст. 3 Закону України № 108 «Про оплату праці», зі змінами, внесеними Законом № 1574 1, мінімальна заробітна плата - це законодавчо встановлений розмір заробітної плати за просту, некваліфіковану працю, нижче якого не може провадитися оплата за виконану працівником місячну, а також погодинну норму праці (обсяг робіт). Розмір мінімальної заробітної плати встановлюється і переглядається відповідно до статей 9 і 10 Закону України "Про оплату праці" та не може бути нижчим від розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Мінімальна заробітна плата є державною соціальною гарантією, обов'язковою на всій території України для підприємств, установ, організацій усіх форм власності і господарювання та фізичних осіб. Аналіз наведених нормативних актів свідчить про те, що заробітна плата позивача, яка визначена за домовленістю сторін, мала бути не нижче мінімальної заробітної плати, яка згідно Закону України «Про державний бюджет України на 2014 рік» визначена 1218 грн., яка залишена без змін на січень 2015 року. Доводи позивача про те, що відповідач повинен був виплачувати йому заробітну плату в розмірі 2000 грн. щомісячно є недоведеними, оскільки не підтверджені належними доказами. З наданих суду відомостей на виплату заробітної плати вбачається, що в 2014 році позивачу виплачено заробітну плату в такому розмірі : червень - 600 грн., липень - 900грн., серпень - 900грн., вересень 1100грн., жовтень - 1500грн., листопад - 2700грн., грудень 1800грн., всього виплачено 9500 грн. ( а.с.88- а.с.118). На вказаних відомостях міститься підпис позивача [PERSON], належність якого ним не оспорюється. Виходячи с середнього розміру заробітної плати 1218 грн. позивачу за період роботи з 1.04.2014 року по 01.02.2015 року належало до сплати 12180 грн. без урахування податків та обов»язкових платежів. Згідно відомостей про виплату заробітної плати позивачу за вказаний період виплачено 9500 грн., недоплата складає 2680 грн. без урахування податків та обов»язкових платежів. На підставі викладеного апеляційний суд приходить до висновку про стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі 2680 грн. без урахування податків та обов»язкових платежів за період з 01.04.2014 року по 01.02.2015 року. Оскільки відповідач при звільненні позивача не здійснив з ним розрахунок у повному обсязі, то вимоги позивача щодо виплати йому середнього заробітку за час затримки розрахунку є обґрунтованими. Відповідно до ст.. 117КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. В пункті 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. У разі непроведення розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Вбачається, що між сторонами виник спір щодо виплати суми заробітної плати, оскільки позивач визначає заборгованість в розмірі 20000грн. з розрахунку заробітної плати щомісячно по 2000грн., а відповідач вважає, що здійснив виплату заробітної плати у повному обсязі за наказом №16-к від 01.01.2014 року «згідно домовленості». Розглядаючи спір, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість вимог позивача щодо виплати заборгованості в розмірі 20000грн. та дійшов висновку про заборгованість в розмірі 2680грн. Враховуючи наявність спору між сторонами щодо визначення розміру заборгованості апеляційний суд приходить до висновку про застосування принципу співмірності при визначенні розміру середнього заробітку за дні затримки розрахунку, враховуючи спірну суму 2680 грн., на яку позивач мав право; частки, яку вона становила у заявлених вимогах; істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком 76772,85 грн. , на стягненні якого наполягає позивач. Враховує наведене, апеляційний суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку в сумі 2680 грн., яка є співмірною до суми заборгованості по заробітній платі, визначеної судом. Згідно ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні суми морального відшкодування , апеляційний суд враховує характер і обсяг душевних страждань позивача, їх тривалість, розмір заборгованої суми, ступінь вини відповідача у непроведенні розрахунку і вважає за доцільне визначити моральне відшкодування 200грн., що відповідає засадам розумності, виваженості та справедливості. За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку про скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про часткове задоволення позовних вимог за вказаних вище підстав. Відповідно до частини 3 ст. 88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Відповідно до частини 1, п/ п. 1 пункту 1 частини 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» № 3674 - VI від 08 липня 2011 року (із змінами внесеними Законом України № 484-VIII від 22.05.2015 року) за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, справляється судовий збір у розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру мінімальної заробітної плати та не більше 5 розмірів мінімальної заробітної плати. Судовий збір справляється у відповідному розмірі від мінімальної заробітної плати у місячному розмірі, встановленої законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду. Тобто, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у за вказаним позовом ( вимога майнового характеру та моральної шкоди) в загальному розмірі 1102,40 грн.

Outcome: partial