Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-26 00:00:00

24.03.2017 позивач звернувся до суду із позовом про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.07.2014 між ним та відповідачем [PERSON] було укладено письмовий договір позики № 09/07, згідно якого позивач надав, а відповідач [PERSON] отримав в борг грошову позику у розмірі 55 000 доларів США, що відповідно до взаємно визначених домовленостей та комерційного курсу іноземних валют на момент отримання позики становило 749 000,00 грн. На підтвердження отримання позики в розмірі 55 000 доларів США [PERSON] надав боргову розписку у відповідності до умов договору позики. Забезпеченням виконання відповідачем [PERSON] зобовязань за договором позики № 09/07 від 09.07.2014 у відповідності до пункту 5 - 5.3. зазначеного договору позичальником надано автомобіль марки БМВ, модель -740, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] а також квартира по [ADDRESS] У зв'язку з невиконанням відповідачем покладених на нього боргових зобов'язань [PERSON] звернувся із позовом до Калуського міськрайонного суду про стягнення боргу в солідарному порядку за договором позики і рішенням від 06.10.2015, яке набуло законної сили та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.09.2016, стягнуто з відповідачів [PERSON] та [PERSON] солідарно в користь [PERSON] кошти в сумі 1 394 757,55 грн., з яких сума основного боргу в розмірі 825200,00 грн., 364874,05 грн. - пеня, 22246,48 грн.- три проценти річних, 182437,02 грн. - проценти за користування коштами. Сума нарахованих штрафних санкцій, пені та відсотків за користування була нарахована позивачем та розглянута судом в межах періоду, який мав місце з 12.11.2014 по 06.10.2015. Відповідачі боргових зобов'язань в добровільному порядку по рішенні суду не виконали, а тому [PERSON] було пред'явлено виконавчий документ до виконання та початку примусового виконання рішення суду. 18.10.2016 [PERSON] Центрально - Міським відділом Державної виконавчої Служби м. Кривого Рогу Головного Територіального Управління Юстиції Дніпропетровської області у відповідності до Акту опису й арешту майна складеного на підставі постанови Калуського МРВ ДВС про доручення проведення виконавчих дій було описано та передано на зберігання автомобіль марки БМВ, модель -740, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER], який належить [PERSON] з метою подальшого звернення стягнення на таке майно в поряду примусовго виконання рішення суду. Попередньо такий автомобіль сторонами було оцінено в розмірі 360 963,00 грн., що станом на час сплати зазначених коштів відповідно до курсу НБУ становило - 14 000 доларів США. Додатково [PERSON] було надано нотаріально посвідчену довіреність на зазначений автомобіль, яка в подальшому була відкликана боржником [PERSON], згідно повідомлення наділсаного ним [PERSON] Одночасно [PERSON] було погашено заборгованість в частині сплати відсотків, пені, процентів за користування коштами та часткової сплати основної суми заборгованості в порядку визначеному чинним законодавством України, а саме сплатою [PERSON] коштів в розмірі 773 493,00 грн. та 360 963 грн. 00 коп. що мало місце 18.10.2016 року. і було засвідчено сторонами відповідними нотаріально посвідченими Заявами, копії яких містяться в матеріалах справи. З часу настання терміну повернення позики кошти відповідачами сплачені не були, а фактичне часткове погашення боргу мало місце 17.10.2016р. в сумі 1 134 456,00 грн., які були зараховані позивачем на погашення заборгованості по пені, 3 % річних та процентами за користування коштами , а також частково погашення основної суми боргу на решту залишкової суми. Враховуючи вищенаведене, [PERSON] просить суд стягнути із [PERSON] та [PERSON] солідарно кошти в сумі: 494 521 грн. 91 коп., з яких: 255 596 грн. 22 коп. - пеня, 28 671 грн. 08 коп. - три відсотки річних, 210 254 грн. 61 коп. - проценти за користування коштами та по 2490 грн. судового збору по справі. 20.04.2017 заочним рішенням Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області зазначені вище позовні вимоги [PERSON] задоволено (а.с.44-49). Однак, 29.06.2017 відповідачем [PERSON] було подано суду заяву про перегляд заочного рішення (а.с.56-58), яка ухвалою суду від 09.08.2017 задоволена, заочне рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 20.04.2017 скасовано, а справа за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами призначена до розгляду в загальному порядку (а.с. 97-98). 21.11.2017 представник відповідача за первісним позовом [PERSON], згідно довіреності серії НМА №602946 від 03.05.2017 (а.с.102), [PERSON] подав суду зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики припиненим (виконаним) (а.с.147-150). Свої вимоги мотивує тим, що рішенням Калуського міськрайонного суду від 06.10.2015, яке набуло законної сили та залишено без змін ухвалою Апеляційного суду Івано-Франківської області від 29.09.2016 з [PERSON] та [PERSON] солідарно в користь [PERSON] стягнуто грошові кошти в сумі 1 394 757 грн. 55коп., з яких сума основного боргу в розмірі 825 200 грн., 364874грн. 05коп. - пеня, 22246грн. 48коп. -3% річних та 182 437грн. проценти за користування грошима. Після розгляду справи судом та набрання рішенням законної сили, [PERSON] сторони домовились про можливе повне погашення боргу. Так, останній 18.10.2017 приїхав до [PERSON] в м. Кривий Ріг, де в нотаріальній конторі, отримав від нього грошові кошти сумі в сумі 360 963грн. 00коп., що відповідає 14000тис. дол. США. та 773 493грн., що еквівалентно 30 000дол. США. Додатково [PERSON] було передано належний йому автомобіль марки BMW модель 740, 2007року випуску, державний номерний знак [NUMBER] № кузова (рами шасі) [NUMBER]. Автомобіль був переданий [PERSON] на підставі акту опису й арешту майна від 18.10.2016, складеного державним виконавцем центрального міського відділу ДВС Криворізького міського управління юстиції у Дніпропетровській області. Також представник [PERSON] [PERSON] зазначає, що оскільки автомобіль був переданий в заставу позивачу згідно договору позики від 09.07.2014, передача такого автомобіля зроблена з метою повного погашення заборгованості в порядку його реалізації органами ДВС. На підтвердження виконання зобов'язання за договором позики від 09.07.2017, 18.10.2016 передано [PERSON] належний [PERSON] на праві власності автомобіль марки BMW модель 740, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] № кузова (рами шасі) [NUMBER]. Цей факт підтверджується фотокопією нотаріально посвідченого доручення від 18.10.2016, виданого на ім»я позивача за первісним позовом. Однак, у зв'язку з не переданням [PERSON] виконавчого документу та пред»явлення його до виконання, 20.01.2017 ним скасовано доручення від 18.10.2016. Так, [PERSON] вважає, що факт погашення ним 18.10.2016 заборгованості перед [PERSON] на суму 1 134 456грн., доведений повністю, про що як доказ долучено фотокопії нотаріально посвідчених розписок позивача [PERSON] про отримання коштів. Станом на 18.10.2016 на виконанні Калуського МРВ ДВС ГТУЮ в Івано-Франківській області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] залишилась заборгованість в сумі 260 301грн. 55коп., яку на думку [PERSON] погашено шляхом передання стягувачу автомобіля. Взявши на зберігання згідно Акту опису й арешту майна автомобіль кредитор фактично прийняв виконання зобов»язнання, про що останній зазначає в первісній позовній заяві. Також, на підтвердження зазначених вище доводів сторона [PERSON] як доказ факту виконання ним зобовязнання за договором та прийняття його кредитором, покликається на висновок 08.11.2016, №4022 від 08.11.2016 №15054 про вартість транспортного засобу - автомобіля BMW модель 740, 2007 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] № кузова (рами шасі) [NUMBER], який замовлено представником [PERSON] в Консалтинговому підприємстві «Фінсервіс» м. Калуш. [PERSON] вважає, що з моменту передачі коштів та майна на виконання договору позики від 09.07.2014, яке відбулося 18.10.2017 дане правовідношення є припиненим, належним виконанням, виходячи із положень ст. ст. 509, 526, 599, 622 ЦК України, а тому просить суд визнати договір позики №09/07, укладений між ним та [PERSON] 09.07.2014 припиненим у зв'язку з належним виконанням зобов'язань за цим договором. Зазначений зустрічний позов представника [PERSON] - [PERSON] до [PERSON] про визнання договору позики припиненим (виконаним), ухвалою Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 21.11.2017 прийнято до спільного розгляду із первісним позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами (а.с.167). У судове засідання позивач за первісним позовом, відповідач за зустрічним позовом [PERSON] не зявився, однак подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, заявлений первісний позов до [PERSON], [PERSON] про стягнення штрафних санкцій за неналежне виконання зобов'язань та відсотків за користування коштами, підтримав, просив суд задоволити, щодо задоволення зустрічного позову заявленого до [PERSON] [PERSON] про визнання договору позики припиненим (виконаним), зазначив, що вважає його безпідставним та таким який не підлягає до задоволення, так, як [PERSON] не представив суду доказів повного та фактичного виконання покладених на нього зобов'язань, а саме не пред'явив належних та допустимих доказів сплати боргу за рішенням суду (а.с.180). Додатково просив Суд взяти до уваги період нарахування штрафних санкцій та відсотків які просить стягнути а також взяти до уваги відсутність погашення заборгованості за зазначений період часу. Також, до суду 08.12.2017 представником [PERSON] - [PERSON] подано письмові пояснення в порядку ст. ст. 27, 31 ЦПК України (а.с.172), в яких зазначено, що відповідачі за первісним позовом боргових зобовязань за рішенням суду не виконали добровільно, а тому було предявлено виконавчий документ до виконання та початку примусового виконання рішення суду. Окрім зазначеного просить суд звернути увагу на відкликання [PERSON] попередньо наданої довіреності на автомобіль та виставлення вимоги про повернення йому даного транспортного засобу, що слугує належним спростуванням вчинення [PERSON] дій щодо можливого добровільного, фактичного та повного виконання рішення суду. На думку позивача за первісним позовом, вбачається що відповідачем - [PERSON] фактично погашено заборгованість перед позивачем виключно в сумі визначені розписками, а саме 773 493 грн. 00 коп., що на момент сплати становило 25,7831 грн. та 360 963 грн. 00 коп., і в цілому становить 1 134 тис. 456 грн. і мало місце 18.10.2016, які були зараховані Позивачем як кредитором на погашення заборгованості по пені, 3 % річних та процентами за користування коштами, а також частково погашення основної суми боргу на решту залишкової суми. Також, [PERSON] вважає, що беззаперечним є факт прострочення виконання грошового зобовязання в розмірі 1 394 757,55 грн. (з врахуванням погашення заборгованості) за період з 06.10.2015 по 17.10.2016 (до часткової сплати зазначених вище коштів виражених двома платежами), так як будь-яких належних та допустимих письмових доказів сплати боргу в спосіб та в порядку визначеному судовим рішенням у сторони відповідача немає та бути не може з підстав такого невиконання. Також [PERSON] звертає увагу суду на те, що станом даний час залишкова сума заборгованості перебуває на виконанні Калуського МРВ ДВС та становить 260 301, грн. 55 коп. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявився, хоча про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, жодних заяв чи клопотань, відзиву ним суду подано не було. Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявився, його представник - [PERSON] подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності. Зазначив, що первісний позов, який заявлений до його довірителя не визнає, а зустрічний позов до [PERSON] про визнання договору позики припиненим (виконаним) підтримує, просить його задоволити (а.с.179). Крім того, до матеріалів зустрічного позову, [PERSON] було надано суду письмові заперечення на первісну позовну заяву (а.с. 162-164). Суд, дослідивши матеріали справи, давши належну правову оцінку доказам, які містяться у ній, прийшов до наступного висновку. Відповідно до положень статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. Згідно статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Положеннями ч. 4 ст. 10 ЦПК України встановлено, що суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France Суд зазначив, що "стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 12 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 5 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Частиною 6 цієї ж статті визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно рішення Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 06.10.2015 у цивільній справі № 345/5274/14-ц за позовом [PERSON] до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу за договором позики, судом вирішено: стягнути з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь [PERSON] кошти в сумі: 1 394 757 грн. 55 коп., з яких: сума основного боргу в розмірі 825 200 грн. 00 коп., 364 874 грн. 05коп. - пеня, 22 246 грн. 48 коп. - три проценти річних, 182 437 грн. 02 коп. - проценти за користування грошима; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1827,00 грн. сплаченого судового збору; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 1827,00 грн. сплаченого судового збору (а.с. 8-13). Сума нарахованих штрафних санкцій, пені та відсотків за користування була нарахована позивачем та розглянута судом в межах періоду, який мав місце з 12.11.2014 по 06.10.2015. Враховуючи, що вищевказаними рішеннями суду підтверджено факт наявності боргу відповідачів за договором позики, а також те, що відповідач [PERSON] визнав факт наявності у нього боргових зобовязань, дана обставина не підлягає доказуванню під час розгляду даної справи. Ухвалою суду апеляційної інстанції від 29.09.2016 зазначене вище рішення залишено без змін (а.с. 14-18), а тому набуло законної сили. Згідно ч.2 ст.1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. 18.10.2016 [PERSON] на виконання вказаного рішення суду, а також в рахунок погашення боргу було передано [PERSON] грошові кошти в розмірі 773 493,00 грн. (а.с. 21). Крім того, згідно заяви від 18.10.2016, посвідченої приватним нотаріусом Криворізького міського нотаріального округу Дніпропетровської області [PERSON], [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 360 963,00 грн. (а.с.20). 18.10.2016 [PERSON] була видана довіреність на імя [PERSON], якою він уповноважив останнього представляти інтереси щодо користування, експлуатації та розпорядження вищевказаним транспортним засобом (а.с.19). Згідно ст. 599 ЦК України зобовязання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Тобто, як вбачається із наведеного, 18.10.2016 року [PERSON] погасив заборгованість перед [PERSON] в розмірі 1 134 456 грн., замість присудженого - 1 394 757,55 грн. Залишок заборгованості становить 260 301,55 грн. [PERSON] звертаючись до суду з позовом та обґрунтовуючи свої позовні вимоги покликається на не виконання боржником - відповідачем [PERSON] покладених на нього рішенням суду зобов'язань та просить стягнути штрафні санкції, 3% річних та відсотки за користування коштами за прострочений період. Отже, в межах заявлених позовних вимог, за період з 07.10.2015 по 16.10.2016 розмір відсотків за користування чужими коштами на заборгованість до фактичного часткового погашення боргу, виходячи з облікової ставки НБУ, становить 186 125,07 грн., за період з 18.10.2016 по 20.03.2017 розмір відсотків за користування чужими коштами на залишкову суму заборгованості, виходячи з облікової ставки НБУ, становить 24 129,54 грн. За період з 07.10.2015 по 16.10.2016, в межах заявлених вимог, 3% річних на заборгованість до фактичного часткового погашення боргу становлять 25 380,69 за період з 18.10.2016 по 20.03.2017, 3% річних на залишкову суму заборгованості становлять 3 290,39 грн. Розрахунок заборгованості, що наданий позивачем в межах позовної заяви та наведений в ході судового розгляду, суд вважає належним та допустимим доказом по справі, оскільки останній виконано на підставі умов договору позики та вимог ст. 625 ЦК України. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання(ч. 2ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3ст. 549 ЦК України). Розмір нарахованої пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, на час такого нарахування. В межах заявлених позовних вимог, за період з 21.03.2016 по 16.10.2016, виходячи із облікової ставки Національного банку України, пеня на заборгованість до фактичного часткового погашення боргу становить 207 337,14 грн., а за період з 18.10.2016 по 20.03.2017, виходячи із облікової ставки Національного банку України, пеня на залишкову суму заборгованості становить 48259,08 грн. Суд звертає увагу, що на відміну від неустойки, яка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності, стягнення 3 % річних від простроченої суми (ст. 625 ЦК України) не є санкцією (неустойкою), а є способом захисту майнового права, який полягає у отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника та незалежно від сплати ним неустойки (пені) за порушення виконання зобов'язання. За правилами ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Положеннями статей 626-628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). У відповідності до частин першої та третьої статті 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Тож вимога позивача за первісним позовом про повернення грошових коштів та процентів за їх використання ґрунтується на законі, та є такою, що підлягає задоволенню, оскільки позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Ухвалення рішення суду про стягнення грошової суми за договором позики за змістом частини третьої статті 1049 ЦК України не припиняє обов'язку позичальника сплати процентів за користування грошима, передбачені статтею 1048, та суму передбачену статтею 625 цього Кодексу. З матеріалів справи вбачається, що на даний час позика повернута частково в спосіб та в порядку визначеному рішенням суду, а тому зобовязання щодо повернення боргу продовжують існувати. Згідно з ч. 1ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у ч. 1ст. 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, встановлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Вказане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики не визначений розмір процентів (висновки Верховного Суду України, викладені у постанові № 6-36цс14 від 2 липня 2014 року). Щодо обґрунтованості позовних вимог про стягнення процентів від суми позики, розрахованих на рівні облікової ставки Національного банку України, таке нарахування є правомірним та відповідає вимогам закону так як сторонами не було встановлено розмір плати за користування позикою а тому таке нарахування може мати місце в даних правовідносинах. Окрім вищенаведеного, нормами ст. 1050 ЦК України передбачено, що в разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 ЦК України, незалежно від сплати процентів, належних йому згідно з вимогами ст. 1048 ЦК України. Відповідно до ч. 2ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов'язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Положеннями ст. 549 ЦК України передбачено, що неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання(ч. 2ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання(ч. 3ст. 549 ЦК України). Розмір нарахованої пені не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, на час такого нарахування. Згідно зі ст.1 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань», платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Розмір пені, передбачений статтею 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня (стаття 3 Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобовязань»). Доказів, на спростування поданого позивачем розрахунку пені відповідачем не надано. У суду сумнівів щодо правильності розрахунку суми пені не виникає. Відповідно до ст.625 ЦК України боржник не звільнюється від відповідальності за неможливость виконання ним грошового зобовязання. Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 551 ЦК України (щодо зменшення розміру неустойки) в ході судового розгляду не встановлено. Суд зауважує, що відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Крім того, необхідно звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконливого висновку, що підстав для визнання договору позики припиненим (виконаним), відповідачем за первісним позовом, позивачем за зустрічним позовом [PERSON] не надано, а тому його зустрічний позов не підлягає до задоволення. Встановлені судом обставини і визначені відповідно до них правовідносини, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні матеріалами справи. Вирішуючи справу суд також виходив із засад цивільного судочинства - справедливості, добросовісності та розумності і з урахуванням балансу інтересів. Судові витрати стягуються відповідно до положень ст. ст.133, 141 ЦПК України. На підставі вищенаведеного та

Outcome: dismissed