Jurisdiction: civil
Date: 2020-05-11 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернувся до суду із позовом та просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором №б/н від 19.12.2013 року в розмірі- 12 253,92 грн., а також понесені судові витрати. Відповідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Бершадську О.В. для розгляду справи про стягнення боргу. Ухвалою судді Кіровського районного суду м. Кіровограда Бершадської О.В. від 17 січня 2020 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи в порядку спрощеного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання представник позивача надав заяву про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв ( а.с. 39). Відповідач до суду не з`явилась, про день та час розгляду справи повідомлялась, правом подачі відзиву на позов не скористалась. За таких обставин, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє частково, із наступних підстав. Так з`ясовано, що згідно заяви від 30.05.2011 року [PERSON] висловила згоду приєднатися до умов та правил надання банківських послуг ПАТ КБ "ПриватБанк", бажаний кредитний ліміт визначено 1000 грн. (а.с.6). У заяві зазначено, що відповідач згодна з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг, а також, що вона ознайомилась та погодилась з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді. До позову долучено копію Витягу з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, на яких відсутній підпис [PERSON] (а.с.8-31). 19 грудня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк", яке змінило назву на АТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON] укладено Генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов і правил надання послуг кредитних карт по кредитному договору №SAMDN50099127 від 30.05.2011 року (а.с.7), згідно якої сторони погодили зменшити заборгованість, виниклої з дати видачі позичальнику картки, а саме відсотки на 489,66 грн., комісію на 0,0 грн., штраф на 320,37 грн., заборгованість з дати підписання угоди складає 5 488,15 грн, кінцеву дату погашення кредиту визначено 31.12.2015 року (п.п. 1.1.1., 1.1.2.,1.1.3). П.п. 1.3.1. вказаної угоди визначено, що строком повернення кредиту, який зазначено у п. 1.1.3 є другий день з моменту такого порушення. Відповідно до п.п. 1.3.3. угоди в день наступний за днем повернення кредиту (другий день) позичальник сплачує банку штраф в розмірі 810,03 грн. по кредитному договору. У пункті 2.1 угоди сторони погодили, що банк надає позичальнику строковий кредит в сумі 5 113,15 грн. на строк 24 місяців з 19.12.2013 року по 31.12.2015 року шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну картку на споживчі цілі в сумі 5 113,15 грн. в обмін на зобов`язання позичальника по поверненню кредиту, сплаті процентів в розмірі 1,5% на місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані в заяві, Умовах та правилах строки. Згідно п. 2.2 угоди, при порушенні позичальником строків погашення заборгованості, вказаних в угоді, Умовах та Правилах, більше ніж на 31 день, по зобов`язанням, строк яких не наступив, сторони погодили, що строк повернення кредиту вважається 32-й день з моменту виникнення порушення. Заборгованість за Кредитом, починаючи з 32-го дня порушення, вважається простроченою. Позичальник сплачує Банку штраф в розмірі 810,03 грн. Відповідно до п. 2.8 угоди, при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення. Відповідач погодилась з усіма умовами, викладеними в Генеральній угоді, що підтверджується її особистим підписом. Згідно наданого позивачем розрахунку заборгованості за договором б/н від 19.12.2013 року [PERSON] станом на 13.11.2019 року має заборгованість в сумі 12 253,92 грн., яка складається з: 4 324,95 грн. - заборгованість за кредитом; 4 296,18 грн.- заборгованість за відсотками за користування кредитом; 3 632,79 грн. - заборгованість за пенею (а.с. 4-5). Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст.4 ЦПК). Частинами 1 та 3 статті 13 ЦПК встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом (ч.ч. 1, 2 ст. 12 ЦПК). Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК). Статтею 525 ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з частиною другою статті 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Статтями 610, 611 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки (штрафу, пені). З наявних у матеріалах справи доказів встановлено, що АТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] , досягнувши згоди щодо реструктуризації заборгованості за кредитним договором №SAMDN50099127 від 30.05.2011 року, уклали 19.12.2013 року Генеральну угоду, у якій погодили, що залишок заборгованості становить 5 113,15 грн. та є кредитом, який надається банком позичальнику зі сплатою 1,5 % на місяць на суму заборгованості з кінцевим строком погашення до 31.12.2015 року. У пунктах 1.3.2 та 1.3.3., 2.2 Генеральної угоди сторони погодили, що заборгованість за кредитом, починаючи з 2-го дня після закінчення строку кредитування (31.12.2015 року), вважається простроченою. Позичальник сплачує банку штраф у розмірі 810,03 грн. Оскільки [PERSON] припинила виконувати зобов`язання за укладеною з банком Генеральною угодою і має непогашену заборгованість за кредитом - 4 324,95 грн. та процентами в сумі 1 383,81 грн, розмір яких визначено судом на день закінчення строку кредитування, тому є підставі для часткового задоволення позовних вимог і стягнення з відповідача вказаних сум у розмірі 5 708,76 грн. Вимог про стягнення штрафу відповідно до пунктів 1.3.3., 2.2. Генеральної угоди позивач не пред`явив. В іншій частині позов не підлягає задоволенню, оскільки проценти за користування кредитом за період з 31.12.2015 року по 13.11.2019 року безпідставно нараховані банком поза межами строку кредитування. Разом із тим встановлено, що заявою від 30.05.2011 року (а.с.6) не передбачено нарахування пені за неналежне виконання умов кредитного договору. Згідно п.2.8 Генеральної угоди від 19.12.2013 року при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту, позичальник сплачує банку пеню, розмір якої вказано в Умовах та Правилах, за кожен день прострочення. До позову долучено Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.8-31). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови щодо сплати пені. Надані позивачем Правила надання банківських послуг, з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку, - в анкеті-заяві позичальника, яка безпосередньо підписана останньою і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту й Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Враховуючи вищевикладене, відсутні підстави вважати, що АТ КБ «ПриватБанк» при укладенні договору з [PERSON] дотрималося вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» щодо повідомлення споживача про умови кредитування та їх погодження зі споживачем. Такий правовий висновок відповідає правовому висновку, викладеному у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 (провадження № 14-131цс19), у якій зазначено, що відповідно до принципу справедливості, добросовісності та розумності неможливе покладення на слабшу сторону договору - споживача невиправданого тягаря з`ясування змісту кредитного договору. Таким чином, ураховуючи встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи та вказані норми матеріального права, які підлягають застосуванню до спірних правовідносин, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 19.12.2013 року в розмірі 5 708,76 грн., з них: заборгованість за кредитом - 4 324,95 грн. та процентами в сумі 1 383,81 грн. У задоволенні вимог в частині стягнення заборгованості по відсоткам за користування кредитом за період з 31.12.2015 року по 13.11.2019 року, заборгованості за пенею, суд вважає за необхідне, відмовити за недоведеністю і безпідставністю. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Пронін проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що позовні вимоги майнового характеру задоволено частково, тому з відповідача підлягає стягненню на користь позивача судовий збір майнового характеру виходячи з такого розрахунку. Загальна сума задоволених вимог позивача складає в розмірі 5 708,76 грн., тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір на користь позивача в сумі 894,94 грн. (5 708,76 грн. х 100% : 12 253,92 грн. х 1 921,00 грн.).

Outcome: partial