Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-15 00:00:00

В серпні 2015 року [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до Вознесенської міської ради про визнання протиправним та часткове скасування рішення органу місцевого самоврядування, визнання недійсним державного акту на право приватної власності на землю в якому вказували, що вони є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Також згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 19 жовтня 1993 року за №256 їм було передано в спільну сумісну власність для обслуговування вищевказаного будинку та ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку, площею 1 120 кв.м. На підставі рішення 08 травня 1994 року позивачам, як співвласникам, було видано державний акт, реєстр. №3282. Проте під час вирішення питання щодо узаконення самочинно проведеної реконструкції житлового будинку та самочинно побудованих господарських споруд позивачами було встановлено, що земельна ділянка передана їм з численними порушеннями, а саме в рішенні зазначено про передачу у власність ділянки одним масивом без розмежування, яка ділянка передається для обслуговування житлового будинку, яка - для ведення особистого підсобного господарства. В той же час в державному акті визначено, що земельна ділянка передається у власність позивачів лише з одним цільовим призначенням (для обслуговування житлового будинку) та з перевищенням встановленої законом площі. В зв'язку з цим порушуються права позивачів, які не мають можливість узаконити самочинно збудоване нерухоме майно. Виходячи з цих обставин, враховуючи неможливість внесення змін або виправлень в рішення органу місцевого самоврядування та до правовстановлюючого документа на землю в адміністративному порядку, а тому [PERSON] та [PERSON] просили про визнання протиправним та часткове скасування оскаржуваного рішення №256 від 19 жовтня 1993 року, а також про визнання недійсним виданого на його підставі правовстановлюючого документа - державного акту на право приватної власності на землю від 08 травня 1994 року №3282. Позивачі [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі. Представник відповідача - Вознесенської міської ради в судове засідання не з'явився, проте надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги визнає повністю. Представник третьої особи - Управління Держземагенства у Вознесенському районі в судове засідання не з'вилася, проте надала суду письмову заяву про розгляд справи без її участі, проти задоволення позову не заперечує. Оскільки матеріали справи містять всі необхідні відомості про права та взаємовідносини сторін, а тому суд вважав можливим проводити розгляд справи без особистої участі представників відповідача та третьої особи. Заслухавши пояснення позивачів [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наданих сторонами доказів, суд прийшов до висновку про можливість застосування передбачених ст. 174 ЦПК України наслідків визнання відповідачем позову, оскільки таке визнання не суперечить вимогам закону та не порушує прав, свобод чи інтересів інших осіб. При цьому судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є співвласниками житлового будинку [ADDRESS]. Також згідно рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради народних депутатів Миколаївської області від 19 жовтня 1993 року за №256 їм було передано в спільну сумісну власність для обслуговування вищевказаного будинку та ведення особистого підсобного господарства земельну ділянку, площею 1 120 кв.м. На підставі рішення 08 травня 1994 року позивачам, як співвласникам, було видано державний акт, реєстр. №3282. Згідно ч. 1 ст. 6 ЗК України 1990 року (чинного на час передачі у власність ділянки) громадяни України мали право на одержання у власність земельних ділянок для ведення селянського (фермерського) господарства; ведення особистого підсобного господарства; будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель (присадибна ділянка); садівництва; дачного і гаражного будівництва. Тобто Закон передбачав право на отримання ділянок у власність окремо по кожному виду користування (з окремим визначенням площі кожної з них). Передача розташованих на території міст земельних ділянок у власність громадян належала до відання міських Рад народних депутатів (ст.ст. 10, 17 ЗК України 1990 року, ст.ст. 19, 35, 42 чинного на час передачі ділянки Закону України "Про місцеві Ради народних депутатів та місцеве і регіональне самоврядування"). Громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися у власність або надавалися в користування земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків, господарських будівель, гаражів і дач. Розмір ділянок для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) повинен був бути не більше: у сільських населених пунктах - 0,25 гектара, селищах міського типу - 0,15 гектара, а для членів колективних сільськогосподарських підприємств і працівників радгоспів - не більше 0,25 гектара, у містах - 0,1 гектара (ч.ч. 1, 2 ст. 67 ЗК України 1990 року). Для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передавалися безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надавалися безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара (ч. 1 ст. 56 ЗК України 1990 року). Проте судом встановлено, що земельна ділянка передана позивачам з численними порушеннями, а саме в оскаржуваному рішенні зазначено про передачу у власність ділянки одним масивом без розмежування, яка ділянка передається для обслуговування житлового будинку, яка - для ведення особистого підсобного господарства. В той же час в оспорюваному державному акті в суперечність з рішенням визначено, що земельна ділянка передається у власність позивачів лише з одним цільовим призначенням (для обслуговування житлового будинку) та з перевищенням встановленої законом площі. Крім цього в рішенні та правовстановлюючому документі на землю неправильно зазначено прізвище одного зі співвласників ділянки ("[PERSON]" замість "[PERSON]") та по-батькові іншого ("[PERSON]" замість "[PERSON]") . Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Зі змісту ч. 2 ст. 144 Конституції України та ч.ч. 1, 9, 10 ст. 59 чинного Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" вбачається, що рішення органів місцевого самоврядування та їх посадових осіб з мотивів невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними з ініціативи заінтересованих осіб судом, тобто в судовому порядку. Це не позбавляє орган місцевого самоврядування права за власною ініціативою або ініціативою інших заінтересованих осіб змінити чи скасувати прийнятий ним (або виконавчим органом ради) правовий акт (у тому числі і з мотивів невідповідності Конституції чи законам України). Проте згідно ст. 74 цього Закону органи місцевого самоврядування є відповідальними за свою діяльність перед юридичними і фізичними особами, а тому не можуть скасовувати свої попередні рішення, вносити до них зміни, якщо відповідно до приписів цих рішень виникли правовідносини, пов'язані з реалізацією певних суб'єктивних прав та охоронюваних законом інтересів, і суб'єкти цих правовідносин заперечують проти їх зміни чи припинення (рішення Конституційного суду України № 7-рп/2009 від 16 квітня 2009 року). Обставини справи вказують на неможливість внесення змін або самостійного скасування оскаржуваних рішення та державного акту (які порушують права позивачів) відповідачем. Тому суд прийшов до висновку, що оскаржуване рішення органу місцевого самоврядування згідно п. г ч. 3 ст. 152 ЗК України підлягає визнанню протиправним та частковому скасуванню - в частині, що стосується передачі позивачам земельної ділянки. За встановлених обставин не може бути визнаний таким, що відповідає вимогам закону та відповідно до ч. 1 ст. 155 ЗК України підлягає визнанню недійсним й виданий на підставі оскаржуваного рішення державний акт на право приватної власності на землю.

Outcome: approved