Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-27 00:00:00

17.08.2017 року позивач звернувся до суду з даним уточненим позовом про стягнення з відповідача [PERSON] боргу з врахуванням інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за весь час неповернення боргу, що в сумі становить 440904,31грн., а також просить стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування вимог свого позову [PERSON] послався на те, що 09.04.2003року між ним та відповідачем було укладено договір купівлі-продажу 11 / 20 частини житлового будинку за адресою: [ADDRESS], - що був посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І. та зареєстрований в реєстрі за №2070; відповідно до цього договору відповідач сплатила йому, позивачу, лише частину суми за договором - в розмірі 20744 грн., залишок обумовлених коштів згідно договору - в розмірі 12794 грн., що становив в еквіваленті 2414 доларів США, - відповідач [PERSON] мала сплатити до 01.11.2006 року, проте, на твердження позивача [PERSON], до теперішнього часу відповідач не сплатила йому повної вартості предмету купівлі-продажу - вищевказаного житлового будинку, хоча з його боку усі умови угоди були виконані своєчасно і в повному обсязі: ним підписана угода, та передано покупцю предмет купівлі-продажу - житловий будинок, проте після настання обумовленого в угоді часу відповідач свою частину угоди не виконала - з її боку залишилася заборгованість у вищевказаному обсязі. Позивач стверджував, що він неодноразово звертався до відповідача про виконання нею угоди в добровільному порядку, а також звертався неодноразово до суду з різними позовами, проте відповідач, даючи у суді обіцянки повернути борг після того, як він, позивач, відкличе позов, - не виконувала своєї обіцянки. Ухвалою Болградського районного суду Одеської області від 31.10.2017 року було задоволено клопотання позивача щодо забезпечення позову, на спірну нерухомість - предмет позову - на нього було накладено арешт (а.с.60). Заочним рішенням Болградського районного суду Одеської області від 31.10.2017 року позов був задоволений в повному обсязі, але ухвалою від 24.09.2018 року цього ж суду вказане рішення було скасоване, оскільки були задоволені вимоги заяви відповідача [PERSON], які підтримав у судовому засіданні адвокат [PERSON] - її представник - про скасування заочного рішення. У заяві про скасування заочного рішення, посилаючись на поважність причин її, відповідача [PERSON], неявки у судове засідання, стверджувалося, що вона у період розгляду судом позову перебувала за межами України і тому судові повістки не отримувала. Також ця заява містила інші обставини, які, на думку відповідача, є суттєвими для правильного, повного, справедливого та об'єктивного розгляду справи, зазначаючи, що вона, відповідач, за зареєстрованою адресою не проживала і судові повістки не отримувала, про рішення суду їй стало відомо лише 06.08.2018р. лише після отримання листа виконавчої служби, тому, не будучи обізнаною та повідомленою про розгляд справи у зв'язку з її тимчасовою відсутністю за місцем її постійного проживання та реєстрації у період з 16.08.2017р. по 29.07.2018р., не знала про існування позову щодо неї, а тому не змогла своєчасно надати суду заперечення на позов, які є суттєвими для ухвалення об'єктивного та законного судового рішення у справі, додавши до заяви пояснення і докази на заперечення позовних вимог позивача. У судовому засіданні представники позивача підтримали позовні вимоги, пояснивши, що позивач з відповідачем взагалі домовлявся про продаж їй будинку за 10тис. доларів США, оскільки будинок розташований у центрі міста, повністю був обладнаний для проживання, мав усі господарські прибудови, був у придатному для проживанні стані, доглянутий, мав усі зручності. За ці кошти позивач мав придбати своєму синові житло в іншому місці - де дитина навчалася у ВИШі. Проте, з-за юридичної необізнаності та довіряючи відповідачу і нотаріусу, позивач підписав угоду купівлі-продажу на невигідних для себе умовах і отримав за свій будинок фактично більш, ніж у шість разів менше його ринкової вартості і ціни, про яку домовлявся з покупцем, оскільки у договорі було вказано суму набагато меншу, ніж та, про яку фактично домовлялися сторони, але й ту суму, що зазначена у договорі купівлі-продажу, - позивач досі не отримав в повному обсязі, оскільки відповідач, в момент підписання угоди, посилаючись на те, що в неї усієї суми в наявності немає, вона збере її трохи пізніше або візьме у борг в сестри, і тому розрахується остаточно трохи пізніше, проте в угоді було зазначено, що будинок вже до повного розрахунку переходить у повну власність відповідача. І, оскільки угоду у такому виді позивач підписав добровільно, суд не зміг задовольнити його позов про розірвання цього договору. Але вказану у договорі недоплачену частину суми в якості оплати за будинок відповідач досі позивачу не передала. Твердження відповідача про те, що вона намагалася переслати позивачу цю суму поштою і він відмовився її отримати, - не відповідає дійсності, оскільки, по-перше, адреса проживання позивача у поштовому переводі була вказана неправильно і це позивач встановив при зверненні до поштового відділення набагато пізніше, коли від відповідача почув в ході судового розгляду справи, що нею така дія вчинялася, а, по-друге, саме в цей час позивач разом з дружиною виїжджав до сина в інше місто і листоноша, навіть знаючи їх особисто, не мала змоги повідомити їм про наявність на ім'я позивача грошового переводу від відповідача, і тому цей грошовий перевод - кошти - повернувся відповідачу не отриманим ним, позивачем, але про це він, позивач, дізнався вже у суді. Усе це, за необхідності, позивач міг підтвердити, проте відповідач не наполягала на цьому, оскільки в неї все одно відсутні докази сплати нею суми боргу і направлення будь-яких повідомлень позивачу про її наміри розрахуватися. Інших спроб віддати заборгованість відповідач не робила: при черговому зверненні позивача з черговим позовом до суду вона, відповідач, з'являлася до суду, обіцяла у підготовчому судовому засіданні віддати кошти і не виконувала ніяким чином своєї обіцянки, хоча можливість таку має - добре знає позивача, його родину, має спільних знайомих, знає, де позивач проживає, користується консультаціями кваліфікованих юристів, мала гроші, оскільки, отримавши дозвіл від місцевої влади, відразу після придбання будинку почала щось перебудовувати на території спірного домоволодіння. Тобто, дії та бездіяльність відповідача, на думку позивача та його представників, свідчать про відсутність у відповідача намірів виконати її зобов'язання з повної сплати вартості будинку, який вона придбала у позивача ще у 2003-му році і не розрахувалася за придбання в повному обсязі - можна сказати, що взагалі не розрахувалася, оскільки з 10тис.доларів, про які була домовленість, сплатила лише 1500дол.США, і навіть за договором купівлі-продажу вона має віддати ще 2414дол.США. Вимога відповідача і її представника про застосування до цих правовідносин строку позовної давності, на думку позивача, не ґрунтується на законі та на фактичних обставинах. Так, ще у рішенні Болградського районного суду Одеської області від 14.06.2010 року, яке було залишене без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 23.11.2010 року, - суддя зазначив, що заперечення відповідача про пропущення позивачем строку позовної давності є безпідставними, обґрунтувавши цей висновок. Відповідач була сповіщена судом належним чином про час та місце даного судового засідання, до суду не з'явилася, у заяві про скасування заочного рішення від 09.08.2018р. надала пояснення та заперечення, просить застосувати до правовідносин строк позовної давності, стверджуючи, що позивач пропустив його з власної волі, втративши цікавість до цих правовідносин, але тепер, після сплину такого тривалого часу, без поважних причин вирішив позиватися до неї навмисно саме тепер, адже знав про її від'їзд і перебування її за межами України з 16.08.2017 по 29.07.2018р., тобто, скористався, на її думку, її відсутністю для отримання заочного судового рішення. Адвокат [PERSON] у судовому засіданні підтримав думку вого довірителя - відповідача [PERSON], і, не спростовуючи тверджень позову щодо наявності заборгованості відповідача перед позивачем, просить застосувати до правовідносин строк позовної давності, стверджуючи, що позивач пропустив його з власної волі, оскільки три роки з дня 01.11.2006року - коли відповідач мала остаточно розрахуватися з позивачем - давно минули, позивач, втративши цікавість до цих правовідносин, тривалий час не звертався до позивача за отриманням боргу, навіть відмовлявся отримувати кошти, але тепер, після сплину такого тривалого часу, без поважних причин та безпідставно вирішив позиватися до відповідача, в якої вже давно змінилися обставини і яка не проживає у придбаному будинку - тривалий час перебуває за межами України, і це, на його думку, є обґрунтованими підставами для відмови у задоволенні позовних вимог в повному обсязі у зв'язку зі спливом строку позовної давності. Вислухавши у судовому засіданні пояснення представників позивача та представника відповідача, вивчивши надані суду документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши усі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, що мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню за наступних підстав. Згідно матеріалів, наданих суду позивачем та його представниками, між сторонами 09.04.2003 року було укладено договір купівлі-продажу 11 / 20 частин житлового будинку за адресою: [ADDRESS] він був посвідчений приватним нотаріусом Болградського районного нотаріального округу Агбун М.І., та зареєстрований в реєстрі за №2070, згідно якого позивач ("продавець") продав, а відповідач ("покупець") придбала відповідно до цього договору вказане нерухоме майно, проте відповідач сплатила лише частину суму по договору - в розмірі 20744 грн. (що на той час відповідало 1500 доларам США), а залишок коштів - в розмірі 12794грн., що в еквіваленті, на твердження позивача, становило 2414долари США, згідно договору, позивач мала сплатити до 01.11.2006р.(а.с.5). На твердження позивача і його представників позивачем до теперішнього часу від відповідача не було отримано остаточної суми розрахунку за проданий ним відповідачу будинок - в розмірі, еквівалентному 2414дол.США, які позивач просить стягнути на його користь разом з врахуванням індексу інфляції та трьох відсотків річних від простроченої суми заборгованості, посилаючись на ст.625 ЦК України. Згідно тексту вищезазначеного договору купівлі-продажу від 09.04.2003 року, позивач продав, а відповідач придбала в нього житловий будинок літ «А» за вказаною вище адресою - загальною житловою площею 141,4кв.м. з господарськими будівлями під літ. "Б,В,Г,Д,Е,Ж,З,К,И" та надвірними спорудами №1-10, - на земельній ділянці площею 910кв.м. Продаж будинку вчинено за 20744грн., з яких 7950грн. (1500дол.США) продавцем одержано, а 12794грн. (2414дол.США) покупець зобов'язується передати продавцю, а продавець - прийняти - до 01.11.2006року. До здійснення повного розрахунку квартира, що є предметом цього договору, переходить до покупця, який несе ризик її загибелі. Будинок до підписання договору оглянутий покупцем, який претензій до продавця не мав. Усі витрати щодо оформлення цього договору несе покупець. За письмовими та усними поясненнями суду відповідача та його представника відповідач (покупець) неодноразово намагалася позивачу (продавцю) сплатити цей борг, проте доказів цього суду не надано, у тому числі - поштових повідомлень щодо направлення позивачу за адресою його проживання грошового переводу або виклику поштою до нотаріуса для вручення йому залишку вартості його домоволодіння, який би був отриманим позивачем, - на які посилається відповідач. Щодо тверджень відповідача у запереченнях на позов та пояснень її представника суду стосовно строку позовної давності, судом встановлено наступне. Позивач за захистом свого права власності 03.01.2007 року вперше звернувся до суду з позовом про розірвання договору купівлі-продажу, проте рішенням Болградського районного суду від 14.06.2010 року, яке було залишене без змін рішенням суду апеляційної інстанції від 22.11.2010 року, позивачу було відмовлено у розірванні договору купівлі-продажу (а.с.22-26). Вказаними рішеннями суду було встановлено, що відповідач [PERSON] дійсно не доплатила позивачу [PERSON] 2414 дол.США, що не заперечувала й сама відповідач [PERSON], оскільки стверджувала, що здійснювала дії щодо передачі цих коштів позивачу, проте достатніх і належних доказів відмови позивача в одержанні цих коштів суду нею не було надано. Не надано таких доказів і в ході даного судового розгляду. Представники позивача в ході даного судового розгляду пояснили, що не думку відповідача позивач - "продавець" не брав цих коштів в неї, бажаючи розірвання договору купівлі-продажу, оскільки в ньому було зазначено ціну нерухомості в меншому розмірі, ніж сторони домовлялися на початку обумовлення умов купівлі-продажу. А, після підписання в нотаріуса договору, вона, відповідач, вирішила сплатити продавцю вартість нерухомості лише в розмірі, який був вказаний у договорі, а не ту, про яку сторони домовлялися, проте суди не визнали встановлення ціни нерухомості за допомогою свідків угоди між сторонами і відмовили у задоволенні позову [PERSON] про визнання угоди недійсною. Після того, як рішеннями судів було відмовлено у розірвані вищевказаного договору купівлі-продажу спірної нерухомості, позивач [PERSON] погодився отримати від відповідача - покупця його будинку [PERSON] хоча б ту суму, що вона не доплатила за договором купівлі-продажу і стверджувала, що бажає доплатити протягом судового розгляду позову про розірвання договору купівлі-продажу, але відповідач наразі відмовляється вже у добровільному порядку сплачувати навіть й цю заборгованість. З наданих суду матеріалів, що містяться у справі, також вбачається, що позивач за захистом свого права звертався до Одеського окружного адміністративного суду з позовом про скасування незаконної реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] спірного будинку у зв'язку з відсутністю повного розрахунку за будинок, третьою особою брала участь справі [PERSON] (справа №1570/5382/2012), проте цей позов 04.04.2013р. ухвалою суду був залишений без задоволення, і це рішення ухвалою Одеського апеляційного адміністративного суду від 21.11.2013року було залишене без змін (а.с.101-105). Потім позивач звертався до суду за стягненням вищевказаної заборгованості з відповідача (копія його позову від 26.05.2014 року міститься в матеріалах справи на а.с.17,19), проте справа знищена по закінченню строків зберігання, що підтверджується актом Болградського районного суду Одеської області з додатками (а.с.106-108), позов був, на пояснення представників позивача, відкликаний, оскільки відповідач обіцяла сплатити борг; а також позивач з позовом про стягнення заборгованості з відповідача звертався до Болградського районного суду Одеської області 25.05.2017 року, що підтверджується копією ухвали Болградського районного суду Одеської області від 25.05.2017 року (справа №а.с.110), але позов був залишений без руху і позивач про це довідався лише у серпні. Суду позивач і його представники пояснили, що відповідач, прийшовши до суду у 2014-му році (справу мала розглядати суддя Калібова М.М.), після роз'яснення їй суддею перспектив позову, пообіцяла відразу ж після відкликання ним, позивачем, позову, - виплатити йому борг, але й досі цього не зробила, незважаючи на неодноразові усні доброзичливі звернення до неї позивача. Таким чином, оскільки позивачем постійно вчинялися дії щодо отримання від відповідача заборгованості, і це підтверджується вищевказаним і нічим не спростовується, останній раз - до даного звернення - 17.08.2017року - позивач звертався до суду з позовом 25.05.2017року, заява була залишена без руху, про що він, позивач дізнався лише отримавши її копію в будівлі суду у серпні 2017 року і відразу ж звернувся зі своїм позовом до суду знову - в межах даної справи; відповідач не заперечувала свою заборгованість, яку, до речі, й досі не заперечує, суд дійшов висновку, що позивач увесь час наявності заборгованості перед ним відповідача вчиняв дії щодо отримання від відповідача своїх коштів чи майна, що не свідчить про початок строку давності, а тому твердження відповідача у запереченнях про сплив такого строку суд не може визнати обґрунтованим. Тобто, оскільки весь цей час - з моменту втрати реальної можливості захисту свого права власності у судовому порядку шляхом розірвання договору купівлі-продажу позивач неодноразово звертався до відповідача з вимогою про повернення боргу, який вона обіцяла повернути, суд не вважає пропущеним позивачем трирічний строк позовної давності для звернення до суду за захистом ним своїх прав. Згідно вимог ст.526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно статті 610 ЦК України, порушення зобов'язання є його невиконання або виконання зобов'язання з порушенням умов, визначених його змістом, тобто - неналежне виконання зобов'язання. Згідно зі ст.611 ЦК України, в разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Статтями 256,257,260,261 ЦК України регламентовано, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтями 264,265 цього Кодексу також визначено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов'язку. Позовна давність переривається також й в разі пред'явлення особою позову до одного з кількох боржників, а також, якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання, перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Виходячи з чинних вищевказаних правових норм Цивільного кодексу України, суд дійшов висновку, що відповідачем не заперечувалося наявність в неї заборгованості перед відповідачем в ході вищевказаних його звернень до судів різних інстанцій, що є визнанням нею боргу перед позивачем, і з кожною її такою дією (бездіяльністю) або ж з вчинення позивачем дій щодо повернення свого боргу, який ніким не заперечується, у даному випадку, строк позовної давності слід рахувати спочатку. Що ж до розрахунків боргу з врахуванням інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за весь час неповернення боргу, що в сумі становить 440904,31грн., відповідачем та її представником, разом з невизнанням правильності цього розрахунку, - не надано доводів - в якій саме частині і в чому цей розрахунок неправильний, не надано свого розрахунку, або обґрунтованих заперечень, підтверджених належними і достатніми доказами, тому суд дійшов висновку, що наданий позивачем і його представниками розрахунок боргу з врахуванням інфляційних нарахувань та трьох відсотків річних за весь час неповернення боргу відповідає вимогам чинного законодавства, є правильним і становить загалом саме 440904,31грн., оскільки підтверджений відповідними доказами (а.с.7-16), у тому числі відповіддю головного управління статистики. Таким чином, враховуючи викладені обставини, докази, надані позивачем - щодо підтвердження наявності заборгованості у відповідача перед позивачем, та, за відсутності заперечень відповідача по суті позовних вимог, враховуючи відсутність обґрунтованих заперечень заборгованості, виходячи з загальновизнаних українським і міжнародним законодавством вимог співмірності та справедливості, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. В такому разі, суд, дійшовши висновку про наявність підстав для задоволення позову в повному обсязі, має виконати вимоги ст.133, 141,142 ЦПК України та стягнути з відповідача на користь позивача в повному обсязі судові витрати - у даному випадку - в розмірі судового збору, який був сплачений позивачем при зверненні до суду з даним позовом, та витрат на правову допомогу, про що містяться в матеріалах справи докази (квитанції, а.с.53): 320+3402+25,52+800=4547,52 гривень. Крім того, судом встановлено, що матеріали справи містять лист Державного виконавця Желяскова О.С., який був отриманий судом 05.11.2018року з доданою до нього постановою про закінчення виконавчого провадження від 29.10.2018 року, згідно якого державний виконавець закрив виконавче провадження ВП№55903965 за рішенням суду від 31.10.2017року про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь [PERSON] Вказаною постановою про закриття виконавчого провадження державний виконавець ухвалив неправомірне рішення про припинення чинності арешту щодо спірного майна за відсутності про це судового рішення, що є підставою для ухвалення судом окремої ухвали відповідно до вимог ст.262 ЦПК України.

Outcome: approved