Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-26 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовною заявою до Арбузинської селищної ради Арбузинського району Миколаївської області про визнання недійсним Державного акту на право приватної власності на землю та скасування його державної реєстрації, визнання права не земельну частку (пай) в порядку спадкування за заповітом. В обґрунтування позову посилається на те, що за життя, а саме 11.10.2001 року спадкодавець на випадок своєї смерті розпорядився належним йому на праві приватної власності майном, склавши заповіт, посвідчений цього ж дня секретарем Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 59, яким на випадок своєї смерті заповідав жилий будинок, належний їй на праві власності з господарськими і побутовими пристройками по [ADDRESS] та все те, що буде належати на день смерті та на що за законом матиме право, [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Позивач є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті [PERSON] . Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина і позивач відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом, прийняла в установленому законом порядку спадщину після померлого спадкодавця. Маючи намір прийняти в установленому законом порядку спадщину у виді земельної ділянки площею 7.12 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії 1-МК № 019355 належала [PERSON] , позивач звернулася до Арбузинської державної нотаріальної контори із заявою про оформлення спадкових прав на спадкове майно, однак нотаріус 03.09.2020 року надав роз`яснення про неможливість вчинити вказану нотаріальну дію, оскільки зазначений правовстановлюючий документ виданий на ім`я спадкодавця після його смерті, та рекомендовано звернутися до судових органів для винесення відповідного рішення. Тому, через невідповідність правовстановлюючого документа вимогам чинного законодавства на земельну ділянку на ім`я спадкодавця [PERSON] , спадкоємцем якого є позивач, у державного нотаріального органу відсутні необхідні правові підстави для видачі на її ім`я відповідного свідоцтва про право на спадщину за заповітом, а тому захист його порушеного майнового (спадкового) права, вважає, є можливим лише шляхом визнання судом за нею права на спадщину в порядку спадкування за заповітом, до числа яких входить усі права та обов`язки, що належали спадкодавцю на момент смерті. Ухвалою судді від 27.07.2021 року відкрито провадження в справі та призначено судове засідання в порядку загального позовного провадження у підготовчому засіданні. Ухвалою від 15.09.2021року справу призначено до судового розгляду. Позивач та представник позивача повідомлені у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання не з`явилися, від представника позивача надійшла заява, в якій він просив справу розглянути за його відсутності та відсутності позивача. Позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Відповідач: Арбузинська селищна рада Арбузинського району Миколаївської області повідомлений у встановленому законом порядку про час та місце судового засідання, в судове засідання його представник не з`явився, від нього надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого не заперечує проти задоволення позову та просить про розгляд справи в його відсутність (а.с. 34). Дослідивши письмові матеріали справи в межах заявлених позовних вимог і на підставі наданих сторонами доказів з урахуванням принципів розумності, справедливості, виваженості та пропорційності, суд приходить до наступного висновку. За Конституцією України, ст. ст. 4, 49 ЦПК України та ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожній особі, як фізичній так і юридичній, а також державі гарантовано судовий захист їх інтересів. Відповідно до статей 1, 3 ЦК України, ст.ст. 2, 4, 12-13, 367 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення, в порядку позовного, наказного та окремого провадження, цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом. При цьому, слід зауважити, що, виходячи із загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, в порядку цивільного судочинства регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників. Кожна особа, а у встановлених законом випадках, органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів. Відмова від такого права є недійсною. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України і обраний позивачем. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, наданих сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. При цьому, суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи, для чого роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і допомагає здійсненню їхніх прав. Відповідно до статей 12, 78, 81, 263 ЦПК України та постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» Про судове рішення у цивільній справі - рішення суду у цивільній справі, як найважливіший акт правосуддя, покликаний забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини і наповнити реальністю принцип верховенства права, повинен ухвалюватися за неухильного додержання вимог чинного процесуального законодавства про його законність і обґрунтованість. Судом встановлено, що згідно заповіту від 11.10.2001 року, складеного за життя, [PERSON] зробила розпорядження, та на випадок своєї смерті заповідала жилий будинок, належний їй на праві власності з господарськими і побутовими пристройками по [ADDRESS] та все те, що буде належати на їй день смерті та на що за законом матиме право, [PERSON] . Даний заповіт, посвідчений цього ж дня секретарем Садівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області, зареєстрованого в реєстрі за № 59 (а.с. 28) [INFO] [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого 19 грудня 2001 року (а.с. 10). В установлений законом строк позивач звернулася із заявою до Арбузинської державної нотаріальної контори про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] (а.с. 40). Згідно заповіту, [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом, прийняла в установленому законом порядку спадщину після померлого спадкодавця, а саме на жилий будинок, що розташований по [ADDRESS] , земельні ділянки площею 0.03 га на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК виданого 08 грудня 1997 року та 0.25 га підставі державного акту на право приватної власності на землю серії МК виданого 08 грудня 1997 року та грошові кошти (а.с. 29). На підставі рішення 16 сесії 23 скликання Новоселівської сільської ради від 28 грудня 2001 року [PERSON] 29 грудня 2001 року виданий Державний акт на право приватної власності на землю серії 1-МК № 019355, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 621 площею 7.12 га, розташованої на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області (а.с. 9). Згідно інформації відділу в Арбузинському районі головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, сертифікат на право на земельну частку (пай) виданий на ім`я [PERSON] у відділі відсутній, однак така інформація не є вичерпною (а.с. 14). Рішенням 16 сесії 23 скликання Новоселівської сільської ради від 28 грудня 2001 року затверджено проект організації земельних ділянок (паїв) громадян. передано в приватну власність земельні ділянки (паї) громадянам, визначених проектом організації земельних ділянок (паїв) та ухвалено про складання державних актів на право приватної власності на землю (а.с. 17, 18). Згідно витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, Новоселівська сільська рада 09 квітня 2021 року припинила свою діяльність шляхом реорганізації та правонаступником якої є Арбузинська селищна рада. Згідно роз`яснення про неможливість вчинення нотаріальної дії від 03.09.2020, [PERSON] відмовлено у чинені нотаріальної дії видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с. 19). Як видно, за життя, [PERSON] рішенням 12 сесії 23 скликання Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області від 14 червня 2001 року "Про складання проекту організації земельних ділянок (паїв) громадян, що мають право на земельну частку (пай) із земель державної власності" було включено до числа осіб, які мають право на земельну частку (пай), надано дозвіл на виготовлення справи щодо підготовки рішення по передачі в приватну власність земельних ділянок (паїв) та розробку Проекту організації земельних ділянок (паїв) (а.с. 12-13). За такого, [PERSON] за життя набула право на земельну частку (пай) в КСП "Жовтневі Сходи", площею 7,12 га., в умовно кадастрових гектарах, розташованої на території Новоселівської сільської ради Арбузинського району Миколаївської області. Дана позиція відповідає позиції Верховного суду, викладеної у постанові від 26.11.2018 року у справі за №392/1660/16-ц, у постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року у справі за №396/1683/18-ц, у постанові Верховного суду від 24.03.2020 року у справі за №53 8/302/19-ц. При вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин ЗК України та Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям". Так, відповідно до ч. 1 п. 2 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" - право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Відповідно до ч. З Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва», встановлено, що право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Документи, що підтверджують право особи спадкоємця є сертифікат на право на земельну частку (пай) спадкодавця, який є правовстановлюючим документом, виданий районною (міською) адміністрацією, що засвідчує наявність у її власника лише однієї правомочності - права розпорядження земельною часткою (паєм), а не право власності, яке виражається у володінні, користуванні та розпорядженні. Тому, коли спадкодавець був наділений лише правом на земельну частку (пай), а не правом власності, то і до спадкоємця переходить лише право на земельну частку (пай), а не право власності. Частиною 3 ст. 23 ЗК України передбачено, що державний акт на право колективної власності на землю видається колективному сільськогосподарському підприємству, сільськогосподарському кооперативу, сільськогосподарському акціонерному товариству із зазначенням розмірів земель, що перебувають у власності підприємства, кооперативу, товариства і у колективній власності громадян. До державного акта додається список цих громадян. Таким чином, згідно з вимогами статей 22, 23 ЗК України та зазначеного Указу - особа набуває право на земельний пай за наявності трьох умов: перебування в числі членів колективного сільськогосподарського підприємства на час паювання; включення до списку осіб, доданого до державного акта на право колективної власності на землю; одержання колективним сільськогосподарським підприємством цього акта. Отже, особа набуває права на земельну частку (пай) у разі, якщо на момент одержання колективним сільськогосподарським підприємством акта на право колективної власності на землю вона працювала в цьому підприємстві, була його членом та включена до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При цьому громадянин, якого помилково (безпідставно) не внесено до списку чи виключено з нього - додатку до державного акта на право колективної власності на землю, має до проведення розпаювання і видачі сертифікатів звернутися до загальних зборів членів КСП з питанням щодо внесення його до списку. Якщо землі вже розпайовані, то за згодою всіх власників сертифікатів має бути проведено перепаювання; у разі ж недосягнення згоди спір розглядається в судовому порядку. У такому випадку особа має звернутися до суду з позовом про визнання її права на земельну частку (пай) в КСП. Як роз`яснено у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року за №7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" - сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення земельної ділянки в натурі (на місцевості) та видачі державного акта на право власності на землю. Член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Вищим Спеціалізованим Судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у своєму листі № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» роз`яснено, що у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) порядку видачі нового сертифікату на ім`я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачено. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Оскільки спір про визнання права власності на земельну ділянку сільськогосподарського призначення є спором про спадкування, належним відповідачем у зазначених спорах є спадкоємці, які прийняли спадщину, а у випадку їх відсутності - відповідна територіальна громада в особі сільської, селищної ради. З роз`яснень п. 23 Постанови № 7 Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року "Про судову практику у справах про спадкування" вбачається, що при наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розгляду не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно дост. 41 Конституції України, ст. 321 ЦК України, ст. 153 ЗК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання прав. За змістом ст. 25 ЦК України здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження, а припиняється у момент її смерті. Відповідно до положень ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Виходячи зі змісту наведених норм права, потреба в такому способі захисту права власності виникає тоді, коли наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або ними оспорюється. Статтею 396 ЦК України передбачено, що в разі відсутності документів на право власності власник може вимагати визнання права власності в судовому порядку. Частиною 1 ст. 78, ч. 2 ст. 90 ЗК України передбачено, що право власності на землю це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Порушені права власників земельних ділянок підлягають відновленню в порядку, встановленому законом Відповідно до ст. 116 ЗК України, громадяни набувають право власності із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Згідно з ч. 1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно ч. 2 ст. 158 ЗК України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян. У пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 р. № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» зазначено, що судам підвідомчі справи за заявами, зокрема з приводу володіння, користування, розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян чи юридичних осіб і визнання недійсними державних актів на право власності та право постійного користування земельними ділянками. Отже, з урахуванням того, що вказаний Державний акт на право приватної власності на землю серії І-МК № 019355, виданий на ім`я [PERSON] після смерті останньої, позивач позбавлена можливості користуватися і розпоряджатися земельною ділянкою, а саме зареєструвати її в установленому законом порядку, присвоїти кадастровий номер та отримати правовстановлюючий документ на земельну ділянку. Тож, з метою захисту порушених прав стосовно володіння, користування та розпорядження вказаною земельною ділянкою та усунення перешкод, які стали підставою для відмови в державній реєстрації земельної ділянки, є необхідність визнати недійсним Державний акт на право приватної власності на землю серії І-МК № 019355, виданий на ім`я [PERSON] .. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку, що вказано в Постанові Великої палати Верховного суду від 12.12.2018, у справі № 2-3007/11. На підставі ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Згідно ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як встановлює ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З урахуванням викладеного, враховуючи обставини справи, даючи аналіз наданим суду доказам, враховуючи визнання позову відповідачем, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову.

Outcome: approved