Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-03 00:00:00

У березні 2016 року позивачка звернулась до Ржищівського міського суду Київської області із вищезазначеним позовом, обгрунтовуючи свої позовні вимоги вказувала на те, що 09 липня 2010 року вона уклала шлюб з [PERSON]. Подружжя має двох спільних дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Головною причиною розірвання шлюбу, на думку позивача, є фактично повне усунення відповідача від виконання батьківських обов'язків по утриманню дітей та догляду за ними. Позивач з відповідачем не мають фактичних шлюбних відносин понад рік, та мають різні погляди на сімейні та життєві цінності. Позивач вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті стосунки мають негативний характер. Сімейне життя між подружжям не склалося, сторони спільно не проживають та не ведуть спільного господарства. Спору щодо поділу майна, що є спільною власністю подружжя, між ними немає. Вважаючи, що примирення неможливе, позивач просила суд розірвати між нею та відповідачем шлюб, зареєстрований 09 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 23; визначити постійне місце проживання спільних двох синів, [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO], разом з нею за місцем реєстрації проживання: [ADDRESS] після розірвання шлюбу залишити прізвище "[PERSON]" та судові витрати покласти на відповідача. У судове засідання позивач не з'явилась, подавши клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з'явився, був належним чином повідомлений про дату, час та місце судового розгляду згідно рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 23.03.2016 № 0923000691233 (а.с. 19) та рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення від 14.04.2016 № 0923000692582 (а.с. 24). Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі, виходячи з такого. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 09.07.2010 (а.с.6) позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований 09 липня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 23. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення, оскільки сімейне життя між подружжям не склалося, сторони понад рік проживають окремо, не ведуть спільного господарства. Згідно з свідоцтвом про народженя серії [NUMBER] від 29.09.2010 (а.с. 7) та свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 13.06.2012 (а.с. 8) у позивачки та відповідача є неповнолітні діти: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. Відповідно до ч.1 ст. 160 Сімейного кодексу України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років визначається за згодою батьків. Відповідно до ч.1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11 у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Судом встановлено, що відповідач самоусунувся від утримання та виховання дітей та понад рік не проявляє інтереса щодо них, тому суд приходить до висновку, що між подружжям не досягнуто згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, отже суд приходить до висновку щодо необхідності вирішення даного питання одночасно із розірванням шлюбу. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] від 09.07.2010 (а.с.6), після укладення шлюбу позивачці було присвоєно прізвище "[PERSON]". Таким чином, після розірвання шлюбу вона має право залишити прізвище "[PERSON]". Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт сплати позивачкою судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 21 копійка підтверджується квитанцією від 18.03.2016 (а.с. 1). Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивачки [PERSON] 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривню 21 копійку судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved