Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-18 00:00:00

ПАТ "Ідея Банк" звернулося в суд з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 14.01. 2008 року, між ПАТ "Плюс Банк", правонаступником якого є ПАТ "Ідея Банк" та відповідачкою [PERSON], було укладено кредитний договір № Г18.031.70188, згідно умов якого відповідачка отримала кредит в сумі 6720 гривень, зі сплатою відсотків за користування в розмірі 20,10 відсотків річних, з погашенням кредиту та процентів у терміни, передбачені встановленим Кредитним договором. Про заміну кредитора у зобов'язанні правонаступником, боржника було письмово повідомлено. Протягом строку дії Кредитного договору, боржник систематично порушував терміни сплати кредиту та процентів за користування кредитом, у зв'язку з чим боржнику надсилалися листи-повідомлення з вимогою повернення боргу. Останній платіж відповідачкою було здійснено 15.11. 2011 року. В цілому, сума боргу відповідачки за кредитним договором станом на 10.12. 2013 року, складає 27325,81 гривень, з яких: прострочений борг - 6720 гривень; прострочені проценти - 15392,60 гривень; строкові проценти - 229,77 гривень; прострочена плата за обслуговування кредиту - 4213,44 гривень; віндикаційні витрати - 770 гривень. У добровільному порядку відповідач відмовляється погасити вищевказану заборгованість, тому, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, розмір якої, наведено вище, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 273,26 гривень. Представник позивача - ПАТ "Ідея Банк", в судове засідання, не з'явився, однак надіслав суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачка [PERSON], в судове засідання не з'явилася, однак її представник за угодою [PERSON], надала суду заяву, в якій просить справу розглянути без її участі. Позовні вимоги не визнає, з тих підстав, що позивач ПАТ "Ідея Банк" є правонаступником ПАТ "Плюс Банк", а кредитний договір від 14.01. 2008 року, відповідачка уклала з ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Прикарпаття" і позивачем не надано доказів того, що ПАТ "Ідея Банк" є правонаступником ПАТ "АКБ "Прикарпаття". Вивчивши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд дійшов до наступного висновку. Згідно ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До кредитних відносин застосовуються положення, що регулюють відносини позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Як встановлено судом, 14.01. 2014 року, між відповідачкою [PERSON] та ПАТ "Акціонерний комерційний банк "Прикарпаття" було укладено кредитний договір № Г18.031.70188, згідно умов якого, банк надав позичальнику кредитні кошти в сумі 6720,00 гривень строком на дванадцять місяців, починаючи з дня видачі кредитних коштів. За користування кредитом, позичальник зобов'язався сплачувати відсотки в розмірі 20,1 % річних від залишкової суми кредиту та плату за кредитне обслуговування в розмірі 0,95 % щомісячно від початкової суми кредиту. Натомість, позивач ПАТ "Ідея Банк" звернувся в суд з даним позовом обґрунтовуючи свої вимоги тим, що ПАТ "Ідея Банк" є правонаступником ПАТ "Плюс Банк", між яким та відповідачкою було укладено кредитний договір № Г18.031.70188 від 14.01. 2008 року. Як вказують, відповідачка неналежно виконує взяті на себе зобов'язання за вказаним кредитним договором, що і зумовило їх звернення до суду з позовом про стягнення кредитної заборгованості. Згідно положень глави ІV ЦПК України, сторонами у цивільному процесі є позивач та відповідач. Це є особи, які є учасниками спірних матеріальних правовідносин. При цьому, позивач - це особа, на захист прав та інтересів якої відкрито провадження у справі, тобто позивач звертається до суду з позовом у випадку порушення прав, які належать саме йому, з метою захисту таких. У випадку, якщо позивач помиляється, його права не порушені, або порушені права йому не належать, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог. Крім того, в самій ст. 3 ЦПК України передбачено, право особи на звернення до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звернутися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Вказане право особи, закріплено безпосередньо і в ст. 55 Конституції України. Згідно ч. 1 ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб та в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У відповідності до положень ст.ст.10,11,58,60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які брали участь у розгляді справи, а кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, а саме доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності (стаття 212 ЦПК України). Як встановлено судом, кредитний договір від 14.01. 2008 року, за яким просить позивач стягнути заборгованість, було укладено між відповідачкою [PERSON] та ПАТ "Акціонерний комерційний банк" Прикарпаття". У даному цивільному процесі, особою, яка вказує на порушення своїх прав, та у зв'язку з чим остання звернулася до суду з метою захисту своїх порушених прав є ПАТ "Ідея Банк". Позивачем не надано суду жодних доказів, які б вказували на належність йому права вимоги за кредитними договорами, укладеними кредитором ПАТ "АКБ Прикарпаття" та фізичними особами. Позивачем не надано суду жодних доказів, належності йому за правочином чи за правонаступництвом, порушених прав первісного кредитора - ПАТ "АКБ "Прикарпаття". Натомість, позивачем ПАТ "Ідея Банк" вказано про його правонаступництво правоппопередника - ПАТ "Плюс Банк", що підтверджується і наданою ним копією Змін до статуту ПАТ "Плюс Банк" від 07.10. 2011 року, однак наведене жодним чином не вказує на належність позивачу прав первісного кредитора ПАТ "АКБ "Прикарпаття", та, відповідно, не зумовлює виникнення права у позивача на звернення до суду з даним позовом саме у матеріальному розумінні, оскільки ні ПАТ "Ідея Банк" ані ПАТ "Плюс Банк", не виступали учасниками кредитних правовідносин з відповідачкою, тому і права будь-якої вимоги до таких не мають. Вимогами цивільного процесуального законодавства передбачено випадок заміни неналежної сторони - відповідача і тільки за клопотанням позивача (ст. 33 ЦПК України), натомість, процедури заміни неналежного позивача не передбачено, тому, з логічного змісту положень глав І, ІV ЦПК України, позов особи, яка просить вирішити питання про право іншої особи, не підлягає задоволенню. Таким чином, у зв'язку зі зверненням до суду особи, яка не довела належності їй порушених прав, та доказів належності таких, судом не здобуто, у задоволенні позову слід відмовити. Згідно ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Тому, судові витрати по справі, що складаються з 273,26 судового збору, з відповідачки не підлягають до стягнення, натомість віднести вказані витрати слід за рахунок позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed