Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-21 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з вищевказаним позовом до Акціонерного товариства «Південний гірничо-збагачувальний комбінат» (далі АТ "ПІВДГЗК"). В обґрунтування позовних вимог зазначає, що працюючи на підприємстві відповідача в період часу з 01 грудня 1978 року по 21 січня 1983 року помічником машиніста екскаватора рудника, з 26 липня 1984 року по 24 травня 1999 року помічником машиніста екскаватора виконував роботи в умовах впливу на організм загальної вібрації, рівень якої перевищував допустиму в 2 рази через конструктивні недоліки машин, механізмів та устаткувань, що підтверджується актом від 24 травня 18999 року «Розслідування хронічного професійного захворювання (отруєння). У зв`язку із шкідливими і тяжкими умовами праці, позивачем отримано хронічні професійні захворювання - вібраційна хвороба І-ІІ ст. Рішенням ЛЕК від 09 серпня 1999 року позивачу вперше визначено ступінь втрати професійної працездатності - 35% по вібраційній хворобі та встановлено 3 групу інвалідності. Позивач періодично проходив переогляди лікарсько-трудовою експертною комісією. 12 липня 2006 року позивач пройшов огляд медико-соціальною експертною комісією, де йому було визначено ступінь втрати професійної працездатності 40% по вібраційній хворобі та 3 групу інвалідності з 12 липня 2006 року - безстроково. Позивачу протипоказана важка праця, переохолодження. У зв`язку з отриманими професійними захворюваннями порушено та порушуються нормальні життєві зв`язки позивача, він постійно відчуває біль у хребті, обмеження об`єму рухів, скутість рухів в суглобах рук та колінних суглобах, судоми в м`язах шийно-комірцевої ділянки при рухах голови, значне утруднення ходи, частий головний біль, підвищення артеріального тиску. Його турбує часте серцебиття, відчуває задишку при ходьбі, все це суттєво ускладнюють пересування позивача, що призводить до суттєвих незручностей у повсякденному житті, позбавляє нормального відпочинку та порушує його сон. Тривалий процес лікування позбавляє позивача можливості вести повноцінний спосіб життя, позначається на його душевному та фізичному станах. Від отриманих професійних захворювань та їх наслідків позивач відчуває моральні страждання і переживання. Просить стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я в розмірі 40 місячних розмірів мінімальної заробітної плати визначений Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», а саме 188920 грн. Ухвалою Інгулецького районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 серпня 2020 року прийнято до розгляду дану позовну заяву та відкрито провадження у справі. Постановлено про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Ухвалою від 21 вересня 2020 року відмовлено представнику відповідача у задоволенні клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Від представника позивача [PERSON] надійшла заява, згідно якої він підтверджує факт отримання від відповідача відзиву на позов та вказує на відсутність потреби у наданні часу для подання відповіді на відзив. Позовні вимоги просить задовольнити в повному обсязі. Також в заяві зазначив, що при винесенні рішення просить врахувати висновки ВС, викладені за наслідкам перегляду рішень у справах, що виникають з подібних правовідносин, а саме щодо розміру грошового відшкодування моральної шкоди. Представником відповідача подано відзив на позов, з якого слідує що ст. 1167 ЦК України передбачає можливість відшкодування моральної шкоди виключно за наявності вини особи, яка її заподіяла. З положень ст. 237-1 КЗпП України видно, що для стягнення моральної шкоди позивач повинен довести факт порушення відповідачем його законних прав, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Окрім того, відповідач вважає, що положення ст.. 237-1 КУпАП не поширюються на правовідносини осіб, які працюють на умовах трудового договору і працюють на підприємствах, в установах, організаціях, незалежно від форми власності та господарювання і які підлягають загальнообов`язковому державному страхуванню, пов`язані з відшкодування моральної шкоди у зв`язку з нещасним випадком на виробництві та професійним захворюванням, які призвели до втрати працездатності. Ст. 153 КЗпП України на думку відповідача також не є самостійною підставою для покладення по роботодавця обов`язку по відшкодуванню працівнику моральної шкоди заподіяної умовами виробництва, яке спричинило втрату потерпілим професійної працездатності. Із наведених в позові обставин не вбачається, яким саме чином відповідач порушив законні права та інтереси позивача, і як наслідок він отримав моральні страждання. Відповідач не заперечує щодо наявності у позивача професійного захворювання, однак зазначають, що акт розслідування професійного захворювання не може бути доказом заподіяння моральних страждань, оскільки саме тривалий стаж роботи позивача в умовах впливу шкідливих факторів став причиною виникнення у нього профзахворювання. Відповідач забезпечував позивача засобами колективного та індивідуального захисту, відповідно до галузевих норм. Вказаний акт не підтверджує наявність моральних страждань. Довідки МСЕК, на які посилається позивач не можуть бути взяті до уваги як докази заподіяння моральних страждань, оскільки вони надають право позивачу на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових відшкодувань та не свідчать про наявність у позивача моральних страждань: стресу депресії інших негативних проявів психологічного стану. У долучених до матеріалів справи виписках-епікризах з медичної картки хворого не йдеться про розлади здоров`я, пов`язані з психологічним станом позивача. Вважають, що позивачем не надано належних доказів на підтвердження втрати працездатності та заподіянні моральної шкоди відповідачем, а також доказів наявності вини відповідача у заподіянні такої шкоди. [PERSON] будучи ознайомленим з наявністю шкідливих та небезпечних виробничих факторів на робочому місці та усвідомлюючи їх можливий негативний вплив, реалізував своє право на працю саме в шкідливих умовах праці на АТ «ПІВДГЗК», отримуючи за це відповідні пільги і компенсації. Саме безвідповідальне ставленні позивача до свого здоров`я, у результаті призвело до встановлення йому професійного захворювання, прогресування хвороби, погіршення самопочуття та встановлення 40% втрати працездатності. Крім того, зазначають, що посилання в позовній заяві на постанови ВП ВС та постанови ВС не є коректними, оскільки обставини справи не є тотожними з даною справою. Розмір позовних вимог [PERSON] вважають таким, що не відповідає засадам розумності та справедливості. Просять відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Дослідивши письмові матеріали справи, суд вважає встановленими такі обставини. Із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , слідує, що 28 лютого 1978 року він прийнятий на роботу на підприємство відповідача учнем помічника машиніста екскаватора рудника. 01 грудня 1978 року переведений помічником машиніста екскаватора рудника 21 січня 1983 року звільнений за ініціативою працівника. 26 липня 1984 року позивач прийнятий на роботу помічником машиніста екскаватора рудоуправління. 22 червня 1999 року переведений підсобним робітником та 18 січня 2000 року - звільнений за власним бажанням. 25 жовтня 2000 року позивача прийнято слюсарем з ремонту рухомого складу КП «Швидкісний трамвай», 01 грудня 2000 року переведений водієм автомобіля ГАЗ-52, 29 квітня 2014 року звільнений за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію (а.с.27-32). Із виписки з історії хвороби [PERSON] видно, що рішенням ЛЕК НДІ від 13 травня 1999 року йому встановлено професійне захворювання: вібраційна хвороба І-ІІ ст. від дії переважно загальних вібрацій з вегетативно-сенсорною полінейропатією і з дистрофічними змінами у вигляді деформуючого артрозу ліктьових та дрібних суглобів кистей НФ І-ІІ ст. з помірним больовим синдромом і пароксизмальною церебральною ангіодистонією (а.с.20-21). 24 травня 1999 року проведено розслідування хронічного професійного захворювання машиніста екскаватора ВАТ «ПІВДГЗК» [PERSON] , а саме: вібраційна хвороба 1-2 стадії, яке встановлено Українським НДІ промислової медицини, про що складено відповідний Акт. Згідно Акту розслідування обставинами, за яких виникло професійне захворювання зазначено: конструктивні недоліки машин, механізмів, обладнання. Причиною професійного захворювання визнано: тривала робота в умовах впливу загальної вібрації, рівень якої перевищувала допустиму в 2 рази. З метою ліквідації та попередження професійного захворювання пропонувалось ввести для машиністів екскаваторів регламентовані перерви в роботі та працевлаштувати [PERSON] на роботу не пов`язану з впливом вібрації та фізичними перенавантаженням (а.с.16-18). На виконання вказаного висновку в Акті, 28 травня 1999 року генеральним директором ВАТ «ПІВДГЗК» прийнято наказ про введення для машиністів екскаваторів регламентовані перерви в роботі та працевлаштування [PERSON] на роботу не пов`язану з впливом вібрації та фізичними навантаженням (а.с.19). Згідно виписки з акту освідування у ЛТЕК від 09.08.1999 року [PERSON] встановлено 35% втрати професійної працездатності у зв`язку з профзахворюванням та третя група інвалідності. Висновком ЛТЕК від 26.07.2000 року позивачу підтверджено 35% втрати професійної працездатності за профзахворюванням та 3 група інвалідності (а.с.10). В подальшому позивач періодично проходив переогляди ЛТЕК, на який підтверджувався вказаний відсоток втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності (а.с.11-12). Згідно виписок з акту огляду МСЕК від 12 липня 2006 року при черговому переогляді позивачу встановлено 40% втрати професійної працездатності та 3 група інвалідності безстроково. Діагноз професійного захворювання: вібраційна хвороба 1-2 ст., від дії загальних вібрацій з вегетативно-сенсорною полінейропатією (а.с.13-15). Відповідно до наданих виписки з історії хвороби та виписного епікрізу, видно, що позивач в період з 13 червня по 03 липня 2007 року та з 17 травня по 31 травня 2019 року перебував на стаціонарному лікуванні в медичних закладах з приводу наслідків професійного захворювання (а.с.22-26). Викладеним обставинам відповідають правовідносини щодо відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок професійного захворювання. На підставі ст. ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, кожна сторона також несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Преамбула до Загальної Декларації прав людини закріплює положення про те, що визнання гідності, властивої всім членам людської сім?ї, і рівних та невід?ємних їх прав є основою свободи, справедливості та загального миру. Преамбула до Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права проголошує, що всі права людини «випливають із властивої людській особі гідності». Згідно з Конституцією України - людина, її життя і здоров?я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов?язком держави (ст. 3 Конституції України). Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. При цьому, кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Згідно статті 153 Кодексу законів про працю України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про охорону праці» роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають він нього додаткових зусиль для організації свого життя. В Рішенні Конституційного Суду України № 20-рп/2008 від 08 жовтня 2008 року, вказано, що положеннями пункту 1, абзацу третього пункту 5, пункту 9, абзацу третього пункту 10, пункту 11 розділу I Закону № 717-V скасовано право застрахованих громадян, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання - на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування». Проте Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки статтею 1167 Цивільного кодексу України та статтею 237-1 Кодексу законів про працю України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавцем розподіл обов`язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. Частина 1 статті 1167 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ч. 1 ст. 1168 ЦК України моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Відповідно до п.5 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в правах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року, оскільки питання про відшкодування моральної шкоди регулюються законодавчими актами, введеними у дію в різні строки, суду необхідно в кожній справі з?ясовувати характер правовідносин сторін і встановлювати, якими правовими нормами вони регулюються, чи допускає відповідне законодавство відшкодування моральної шкоди при даному виді правовідносин, коли набрав чинності законодавчий акт, що визначає умови і порядок відшкодуванню моральної шкоди у цих випадках, та коли були вчинені дії, якими заподіяно цю шкоду. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Відповідно до пунктів 1, 4 "Прикінцеві та перехідні положення" ЦК України, цей Кодекс набирає чинності з 1 січня 2004 року та застосовується до цивільних правовідносин, що виникли після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 440-1 ЦК УРСР ( який діяв станом на дату виникнення правовідносин між сторонами) моральна (немайнова) шкода, заподіяна громадянину або організації діяннями іншої особи, яка порушила їх законні права, відшкодовується особою, яка заподіяла шкоду, якщо вона не доведе, що моральна шкода заподіяна не з її вини. Моральна шкода відшкодовується в грошовій або іншій матеріальній формі за рішенням суду незалежно від відшкодування майнової шкоди. Розмір відшкодування визначається судом з урахуванням суті позовних вимог, характеру діяння особи, яка заподіяла шкоду, фізичних чи моральних страждань потерпілого, а також інших негативних наслідків, але не менше п`яти мінімальних розмірів заробітної плати. Згідно зі ст. 450 ЦК УРСР організації і громадяни, діяльність яких пов`язана з підвищеною небезпекою для оточення (транспортні організації, промислові підприємства, будови, власники автомобілів та ін.), зобов`язані відшкодувати шкоду, заподіяну джерелом підвищеної небезпеки, якщо не доведуть, що шкода виникла внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого. Відповідно до ч. 2 ст. 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Бездіяльність відповідача, що полягла в тому, що ним не забезпечено безпечні та нешкідливі умови праці позивача, як передбачено ч.2 ст. 153 КЗпП України, призвели до втрати позивачем професійної працездатності та встановлення групи інвалідності. Таким чином, відповідач як промислове підприємство, діяльність якого передбачає використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівників, зобов`язаний відповідати за завдану позивачу шкоду. Порядок та умови відшкодування моральної шкоди, завданої працівникові внаслідок небезпечних або шкідливі умови праці були визначені нормами діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства, а саме: ст. 12 Закону України «Про охорону праці» та Правилами відшкодування власником підприємства, установи і організації або уповноваженим ним органом шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням ним трудових обов`язків, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України від 23 червня 1993 р. № 472 (далі - Правила). Статтею 12 Закону України «Про охорону праці» в редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться власником, якщо небезпечні або шкідливі умови праці призвели до моральної втрати потерпілого, порушення його нормальних життєвих зв`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, на час виникнення спірних правовідносин, а саме станом на час первинного огляду позивача 09 серпня 1999 року та встановлення ступеню втрати ним професійної працездатності, можливість відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням ним трудових обов`язків, за рахунок роботодавця на підставі рішення суду передбачалися п.11 вищевказаних Правил, в розмірі, що не може перевищувати двохсот мінімальних розмірів заробітної плати незалежно від інших будь-яких виплат. Суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, викладеним у відзиві про відсутність у відповідача підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди у зв`язку з відсутністю доказів, якими б підтверджувалось наявність у нього моральних страждань через втрату працездатності, відсутністю причинного зв`язку між отриманим позивачем професійним захворюванням та його працею на ПАТ «ПІВДГЗК», оскільки в Акті розслідування хронічного професійного захворювання від 24 травня 1999 року, визначено, що професійне захворювання позивача виникло у зв`язку з його тривалою роботою в умовах вібрації, яка перевищувала допустиму в 2 рази, що було наслідком недосконалості конструктивних недоліків машин, механізмів, обладнання. У зв`язку з чим було прийнято рішення працевлаштувати [PERSON] на роботу не пов`язану з впливом вібрації та перенавантаженням. Жодних доказів на спростування наявності шкідливих факторів виробничого середовища та шкідливого впливу на здоров`я позивача за період роботи на підприємстві відповідача - АТ «ПІВДГЗК» не надало. Крім того, сам факт втрати позивачем професійної працездатності в результаті трудової діяльності на підприємстві відповідача, свідчить про спричинення позивачу моральної шкоди. Відповідно до п.13 постанови Пленуму Верховного суду України від 31 березня 1995 року (з відповідними змінами) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної /немайнової/ шкоди» роз`яснено, що судам необхідно враховувати те, що відповідно до ст.237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (у тому числі й виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної/немайнової/шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. З урахуванням наведеного суд вважає, що спір про відшкодування моральної шкоди працівникові, завданої професійним захворюванням, повинен вирішуватися на підставі норм КЗпП України при доведеності виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах (ст.153 КЗпП України) та інших юридично важливих обставин. Зазначений спір є спором, що виникає із трудових правовідносин. Суд вважає доведеним спричинення позивачу моральної шкоди, провину відповідача в її спричиненні та причинно-наслідковий зв`язок між винними діями відповідача з порушення вимог ст. 153 КЗпП України та ст. 13 Закону України "Про охорону праці" та настанням у позивача негативних наслідків - стійкої втрати професійної працездатності: первинно встановленої 09.08.1999 року - 35% та 3 групи інвалідності, при черговому переогляді - 12.07.2006 року- 40 % стійкої втрати професійної працездатності та 3 групи інвалідності встановлені безстроково. Ознайомлення свого працівника з умовами праці, в тому числі її шкідливими факторами, не позбавляє підприємство від законодавчо встановленого обов`язку забезпечити якісні та безпечні умови праці, а тому суд не може погодитися із запереченнями представника відповідача, що позивач сам обрав для себе роботу із шкідливими умовами праці, через що відсутня вина підприємства у заподіянні шкоди, а є вина працівника. Сам факт втрати професійної працездатності, з точки зору погіршення здоров?я , втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Зазначене також випливає з положень ст.3 Конституції України, відповідно до якої людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Встановлено, що внаслідок професійного захворювання позивачу заподіяні моральні і фізичні страждання, що спричинили погіршення реалізації його фізичних можливостей, спричинені й інші негативні наслідки морального характеру, що призводять до порушення його звичайного способу життя та вимагає додаткових зусиль для його організації. Позивач в зв`язку зі станом свого здоров`я переносить моральні страждання та переживання. Беручи до уваги, що обставини, викладені в позові, знайшли документальне підтвердження, встановлений факт спричинення моральної шкоди позивачу, суд вважає, що заподіяна моральна шкода підлягає частковій компенсації. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року, із змінами, внесеними Постановою Пленуму Верховного Суду України № 5 від 25.05.2001 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо) та з урахуванням інших обставин. Частиною 3 ст. 23 ЦК України передбачено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, що мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). При вирішенні питання про розмір відшкодування спричиненої моральної шкоди суд враховує конкретні обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, стан його здоров`я, наявність шкідливих умов праці, вину підприємства в заподіянні шкоди, суттєвість вимушених змін у житті. Суд також враховує, що згідно з Актом розслідування хронічного професійного захворювання - причиною профзахворювань є тривалий стаж роботи в шкідливих умовах праці та даний акт підприємством - відповідачем не було оскаржено. Визначаючи розмір відшкодування [PERSON] моральної шкоди, суд також враховує ступінь втрати професійної працездатності, який встановлений у зв`язку з професійним захворюванням, обсяг фізичних та моральних страждань позивача, їх інтенсивність та довготривалість, істотність вимушених змін у його життєвих стосунках, наслідків, що наступили. Суд враховує тривалість праці позивача на підприємстві -відповідача АТ «ПІВДГЗК», що склала 20 років, як зазначено в Акті розслідування хронічного професійного захворювання. З урахуванням вищезазначеного суд вважає, що належною компенсацією спричиненої позивачу моральної шкоди є сума 90000,00 грн без урахування податку з доходу громадян, що буде відповідати тим стражданням і переживанням, що зазнає позивач у зв`язку з погіршенням стану здоров`я, ступеню втрати професійної працездатності та встановлення інвалідності 3 групи. У задоволенні іншої частини позовних вимог щодо стягнення з відповідача коштів на відшкодування моральної шкоди - позивачу необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони. У зв?язку з тим, що відповідно до ст. 5 Закону України «Про судовий збір» позивач звільнений від сплати судового зборуза подання даного позову, останній підлягає стягненню з відповідача в доход держави у розмірі 900,00 грн. На підставі ст.ст. 8, 22, 58 Конституції України, ст.ст. 440-1, 450 ЦК УРСР, ст.ст. 153, 173, 237-1 КзПП України, ст. 12 Закону України "Про охорону праці" (в редакції від 05.06.1996 року) та

Outcome: partial