Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-02 00:00:00

26.05.2014 року позивачка звернулася до суду з позовом до ПАТ «ММК імені Ілліча» про стягнення заборгованості по індексації заробітної плати, компенсації втрати частини заробітку, стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати та стягнення моральної шкоди, зазначивши, що з 14.09.1978 року по 12.08.2011 року вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем. При звільненні заробітна плата була виплачена їй не в повному обсязі, а саме не була виплачена сума індексації заробітної плати, передбачена діючим законодавством, внаслідок чого були порушені її права на оплату праці, у зв'язку з чим вона була змушена звернутися до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів. 23.09.2014 року представник позивачки [PERSON] уточнив позовні вимоги та просив суд стягнути з відповідача на користь позивачки індексацію заробітної плати з період з 01.03.2003 року по липень 2006 року в розмірі 527,04 гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті, компенсацію втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати за період з 01.03.2003 року по липень 2006 року в розмірі 543,56 гривень, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 13.08.2011 року по 13.09.2014 року в розмірі 164478,32 гривень, моральну шкоду у розмірі 1000 гривень. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за його відсутністю, уточнені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити їх у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ «ММК імені Ілліча» Команов В.В. у судове засідання не з'явився, до суду надав письмову заяву про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги не визнав та просив відмовити у їх задоволенні з підстав, викладених у письмових запереченнях. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачка з 14.09.1978 року по 12.08.2011 року перебувала у трудових відносинах із ПАТ «ММК імені Ілліча», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці /а.с. 5-6/. За вказаний період позивачці нараховувалась та виплачувалась заробітна плата, що підтверджується матеріалами справи та довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча» № 2/73521 від 04.07.2014 року /а.с. 37/. Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. У відповідності з положеннями ч.5 ст. 2 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індексації підлягають грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України і які не мають разового характеру, в тому числі, оплата праці (грошове забезпечення). Відповідно до ч. 1 ст.4 цього Закону індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який встановлюється в розмірі 101 відсотка. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону. Для проведення подальшої індексації грошових доходів населення обчислення індексу споживчих цін починається за місяцем, в якому індекс споживчих цін не перевищив поріг індексації, зазначений в частині першої цієї статті. Підвищення грошових доходів населення у зв'язку з індексацією здійснюється з першого числа місяця, що настає за місяцем, у якому опубліковано індекс споживчих цін. Зазначений порядок індексації, заробітної плати передбачений і п. 1-1 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року, з наступними змінами та доповненнями. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Таким чином, індексація є складовою частиною заробітної плати, є додатковою заробітною платою і у разі порушення законодавства про оплату праці в частині її виплати, працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому індексації заробітної плати без обмеження будь-яким строком, як передбачено ч. 2 ст. 233 КЗпП України. Відповідно до ст.1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати, підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов'язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Так, судом встановлено, що позивачці [PERSON] при звільненні не була виплачена сума індексації заробітної плати в розмірі 527,04 гривні та сума компенсації при втраті частини заробітної плати в розмірі 456,27 гривень, за період з березня 2003 року по липень 2006 року, що підтверджується розрахунком відповідача. При цьому, суд не бере до уваги посилання відповідача на те, що індексація заробітної плати позивачці за період з березня 2003 року по липень 2006 року здійснювалася випереджальним шляхом, з урахуванням прогнозованого рівня інфляції, оскільки такі твердження суперечать нормам Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 1078 від 17 липня 2003 року, на підставі яких здійснюється індексація заробітної плати працівників. Таким чином, з відповідача на користь позивачки [PERSON] підлягає стягненню сума індексації заробітної плати в розмірі 527,04 гривень та сума компенсації при втраті частини заробітної плати в розмірі 456,27 гривень, за період з 01.03.2003 року по 31.07.2006 року, а всього - 983,31 гривень, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов'язкових платежів при її виплаті. За ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. На підставі ст. 117 КЗпП України у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до п. 20 Постанови від 24 грудня 1999 року № 13 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. У разі непроведеня розрахунку у зв'язку із виникненням спору про розмір належних до виплати сум вимоги про відповідальність за затримку розрахунку підлягають задоволенню у повному обсязі, якщо спір вирішено на користь позивача або такого висновку дійде суд, що розглядає справу. При частковому задоволенні позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила у заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. Суд, на підставі викладеного, вирішуючи питання про розмір суми середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, виходить з наступного. Розрахунок при визначенні розміру середнього заробітку за весь час затримки у розрахунку при звільненні провадиться відповідно до «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100, згідно пункту 8 якого нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Згідно довідки № 2/73521 від 04.07.2014 року, наданої суду представником відповідача, середньоденна заробітна плата [PERSON] при восьми годинному робочому дні за останні повні два місяці роботи перед її звільненням складала 197,60 гривень /а.с. 37/. Таким чином, судом встановлено, що з моменту звільнення позивачки 13.08.2011 року по 13.09.2014 року, минуло 715 робочих днів. На підставі довідки-розрахунку, наданої суду представником відповідача щодо середньоденного заробітку позивача, вбачається, що сума середнього заробітку за період з моменту звільнення позивачки 13.08.2011 року по 13.09.2014 року, складає (715 роб. дні х 197,60 грн. = 141284 грн.) 141284гривень. При вирішенні питання про розмір середнього заробітку, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує правові позиції Верховного Суду України, викладені в постановах від 3 липня 2013 року (справа № 6-60цс13) та від 20 листопада 2013 року (справа № 6-114цс13), в яких встановлено, що в разі часткового задоволення позову працівника суд визначає розмір відшкодування за час затримки розрахунку з урахуванням спірної суми, на яку той мав право, частки, яку вона становила в заявлених вимогах, істотності цієї частки порівняно із середнім заробітком та інших конкретних обставин справи. На підставі наведеного суд зазначає, що за довідкою ПАТ «ММК імені Ілліча» № вбачається, що за період роботи позивача на комбінаті з 01.03.2003 року по 31.07.2006 року [PERSON] була нарахована заробітна плата, що підлягає індексації загальним розміром 83185,77 гривень. При цьому за вказаний період позивачці не було доплачено встановлену судом суму індексації та компенсації на загальний розмір 983,31 гривень, що дорівнює 1,18% від нарахованої [PERSON] заробітної плати за цей період. Тому, визначаючи розмір середнього заробітку до стягнення, суд виходить з принципу розумності, справедливості та співрозмірності задоволення позовних вимог, та вважає необхідним в цій частині позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача на користь позивачки суму середнього заробітку пропорційну до суми індексації заробітної плати з компенсацією, яка була виплачена з затримкою, що складає (141284 грн. х 1,18% : 100% = 1667,15 грн.) 1667,15 гривні. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової шкоди)", судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Враховуючи, що факт порушення трудових прав [PERSON] знайшов своє підтвердження в судовому засіданні, обґрунтованими визнаються і позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, оскільки, у відповідності з положеннями ст.237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Таким чином, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, суд стягує з відповідача на користь позивачки моральну шкоду в сумі 300 гривень. Також відповідно до ст.88 ЦПК України з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у розмірі 243,60 гривень, від сплати якого, згідно закону, звільнена позивачка.

Outcome: partial