Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-11 00:00:00

30 листопада 2017 року [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом до відповідача [PERSON], у якому просила визнати недійсним договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями по [ADDRESS] від 26 серпня 2015 року та визнати за нею право власності на цей будинок. В обґрунтування позову зазначено, що зазначений договір дарування у зв'язку з тим, що волевиявлення [PERSON] при укладенні договору дарування не відповідало її внутрішній волі і вона мала на меті укласти з відповідачем договір довічного утримання. На підтвердження своїх доводів позивач посилається на свій вік, стан здоров'я, потребу у догляді, який відповідач обяцяв надавати у разі укладення договору. Також позивач посилається на те, що після укладення оспорюваного договору у 2015 році вона продовжувала проживати у будинку та оплачувати комунальні послуги, відповідач до 2017 року не вселився у цей будинок. У 2017 році відповідач [PERSON] з дружиною і дитиною у час тимчасової відсутності позивача у будинку самовільно вселився у нього. Він зайняв кімнату, у які проживала [PERSON] та змусив її переміститися до іншої кімнати площею 5,4 кв.м., позбавив нормальних умов проживання, виніс з дому особисті речі позивача, демонтував ванну, позбавивши її можливості помитися, не надавав їй обіцяного догляду, замінив замок на хвіртці двору та не дав [PERSON] ключей, позбавивши її можливості вільно вийти з території домоволодіння. Також [PERSON] відмовився надавати обіцяний позивачу догляд та наполягав, щоб його матір і водночас дочка позивача [PERSON] забрала її до себе. За таких обставин [PERSON] була змушена переїхати до своєї дочки [PERSON] Позивач наголосила, що мала на меті укласти договір довічного утримання та досягла з відповідачем згоди щодо істотних умов цього договору. Відповідач обіцяв доглядати [PERSON], надавати їй фізичну і матеріальну допомогу: вселиться до будинку та проживатиме з нею і у разі смерті поховає її. Тому [PERSON] стверджує, що не мала наміру безоплатно дарувати своє єдине житло та була переконана, що укладає договір довічного утримання. У відзиві відповідач просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] у зв'язку з тим, що вона не надала жодних доказів на підтвердження факту помилки щодо природи оспорюваного правочину та його наслідків. [PERSON] мала на меті укласти саме договір дарування, що підтверджуються її діями, спрямованими на підготовку до його укладення: замовленням звіту про оцінку будинку та довідки квартального комітету щодо зареєстрованих у будинку осіб. Також відповідач посилається на текст самого договору а також на те, що нотаріус роз'яснив [PERSON], його зміст. Відповідач вважає, що намір [PERSON] передати йому у власність будинок безоплатно підтверджується також тим, що вона 21 серпня 2014 року склала заповіт, яким заповіла усе своє майно [PERSON] Також відповідач зазначає, що оплата комунальних послуг протягом деякого часу після укладення договору дарування здійснювалася від імені [PERSON], оскільки він не одразу переоформив особові рахунки. Також відповідач стверджує, що не знімав [PERSON] з реєстрації у цьому будинку, оскільки остання мала право на субсидію, що було йому вигідно. Також відповідач стверджує, що повідомляв [PERSON] про те, що не зможе надавати їй догляд, про який вона його просила, оскільки не має достатніх для цього доходів та утримує малолітнього сина. Тому відповідач вважає, що [PERSON] розуміла, що [PERSON] не може надавати їй допомогу та утримання в обсязі, передбаченому договором довічного утримання, та не заявляла таких вимог. У відповіді на відзив представник позивача [PERSON] заперечила проси аргументів відповідача. Зокрема вона зазначила, що замовлення [PERSON] у 2015 році перед укладенням оспорюваного договору оцінки будинку, отримання нею витягу з Державного земельного кадастру та довідки голови квартального комітету про зареєстрованих у будинку не підтверджує її намір укласти договір дарування, оскільки ці документи відповідно до п.7.2 глави 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України є необхідними для посвідчення усіх договорів про відчуження майна, зокрема і договорів дарування та довічного утримання. Також представник стверджує, що [PERSON] після укладення договору фактично не передавала [PERSON] ключі від будинку, книжки по оплаті комунальних послуг, будинкову книгу та технічний паспорт. Після укладення оспорюваного договору [PERSON] продовжила проживати у будинку до вересня 2017 року, відповідач до цього часу у будинок не вселився, його долею не цікавився, комунальні послуги не сплачував. [PERSON] не мала на меті покидати будинок або виписуватися з нього, вона сплачувала комунальні послуги за власний рахунок. Ці обставини підтверджують, що передання будинку дарувальником, про що формально зазначено у п.11 оспорюваного договору, фактично не відбулося. Також представник позивача вважає безпідставним посилання відповідача на складення [PERSON] заповіту. Складення заповіту підтверджує, що [PERSON] мала намір безоплатно передати будинок у власність відповідачу виключно після її смерті. Цей будинок є єдиними житловм [PERSON] і вона не мала наміру його залишати, тому позбутися його без гарантій щодо проживання у ньому та отримання відповідного догляду та утримання не відповідало інтересам позивача, що підтвердує відсутність у неї наміру укласти договір дарування. Також [PERSON] з огляду на поведінку відповідача [PERSON] 5 лютого 2018 року скасувала заповіт. Також представник стверджує, що відповідач відмовив [PERSON] у наданні як матеріальної, так і фізичної допомоги, хоча має можливість її надавати, зокрема і тому що має постійний заробіток. У запереченнях відповідач [PERSON] послався на те, що нотаріус роз'яснив [PERSON] суть і правові наслідки укладення договору дарування, вона бажала його укласти і усвідомлено збирала для цього документи упродовж тижня перед укладенням договору. Представник наполягає на тому, що ключі від будинку, книжки по оплаті комунальних послуг, будинкова книга та технічний паспорт на будинок були передані [PERSON] у день укладення договору дарування. Копії домової книги та технічного паспорту були надані суду разом з відзивом, ключі знаходяться у [PERSON], а книжки по оплаті комунальних послуг не збереглися. У [PERSON] за доводами заперечень відповідача цих книжок також немає. [PERSON] заперечує наявність у нього домовленості з [PERSON] щодо надання утримання. [PERSON] вважає, що [PERSON] оспорює договір дарування через умовляння своєї дочки, яка водночас є матр'ю відповідача, [PERSON] та дядька [PERSON], з якими у відповідача склались неприязні відносини. Ухвалою суду від 13 березня 2018 року задоволено клопотання відповідача та залучено до участі у справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, приватного нотаріуса [PERSON] У письмових поясненнях третя особа нотаріус [PERSON] повідомила, що посвідчувала договір, дісність якого є предметом спору у справі. Вона стверджує, що цей договір відображав волю [PERSON] передати у дар [PERSON] вказаний вище будинок. Нотаріус пояснює, що перевірила дієздатність [PERSON], у ході спілкування з нею у нотаріуса не виникло сумнівів у тому, що вона розуміє зміст договору дарування, вона не повідомила нотаріусу, що очікує від [PERSON] догляду та утримання взамін на передачу йому будинку. Також нотаріус стверджує, що ні [PERSON], ні [PERSON] не повідомили нотаріуса про встановлення щодо [PERSON] опіки або піклування або проходження нею лікування психічних хвороб. Нотаріус також стверджує, що [PERSON] ознайомилась з текстом договору та підписала його 26 серпня 2015 року. Також нотаріус зазначає, що [PERSON] був виданий один примірник договору купівлі-продажу, тобто передача такого документу відповідно до ч.4 ст.722 ЦК України підтверджує прийняття [PERSON] подарунку. У судовому засіданні позивач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали позов із зазначених у ньому та у відповіді на відзив підстав. Представник [PERSON] додатково наголосила на тому, що надана відповідачем домова книга є старою і відповідач самостійно знайшов її у будинку. З 1984 року розпочато ведення нової книги, оригінал якої [PERSON] надала суду для огляду і її копія долучена до матеріалів справи. Також у наданому відповідачем техпаспорті наявна відмітка про нового власника [PERSON], яка поставлена у 2017 року тобто через декілька років після укладення договору дарування, що підтверджує доводи позивача про те, що вона продовжувала фактивно користуватись цим будинком. Також у позивача наявні оригінали книжок і квитанцій по оплаті комунальних послуг, у яких відображено, що позивач навіть після виїзду з будинку продовжувала сплачувати комунальні послуги і остання проплата зроблена [PERSON] 28 лютого 2018 року за послуги з постачання газу. У судовому засіданні відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] заперечували проти задоволення позову з підстав, зазначених у відзиві та запереченнях. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані сторонами докази, суд встановив такі обставини. 21 серпня 2014 року [PERSON] склала заповіт, яким усе своє майно заповіла [PERSON]. Цей заповіт скасований на підставі заяви [PERSON] 5 лютого 2018 року, що підтверджується долученим до матеріалів справи витягом про реєстрацію у Спадковому реєстрі та копією нотаріально посвідченої заяви [PERSON] про скасування заповіту від 5 лютого 2018 року. 26 серпня 2015 року [PERSON] як дарувальник та [PERSON] як обдаровуваний уклали договір дарування житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS]. Цей договір посвідчений нотаріусом [PERSON] право власності [PERSON] Ці обставини підтверджуються нотаріально посвідченою копією договору дарування. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №270, яка була видана 26 жовтня 2017 року головою квартального комітету №23 Олександрійської міської ради [PERSON], [PERSON] зареєстрована у будинку за адресою: [ADDRESS] з 1959 року по даний час, однак з середини жовтня 2017 року фактично проживає у доньки [PERSON] за адресою: [ADDRESS]. Відповідно до довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №273, яка була видана 2 листопада 2017 року головою квартального комітету №23 Олександрійської міської ради [PERSON], у будинку за адресою: м. Олександрія, вул. Революціонерів Воробйових, не зареєстрований, але фактично проживає з вересня 2017 року [PERSON], а також не зареєстровані, але фактично проживають його дружина [PERSON] та син [PERSON]. [PERSON] зареєстрована, але не проживає. Відповідно до довідки №699 від 17 жовтня 2017 року, виданої КЗ "Олександрійська психіатрична лікарня", [PERSON] спостерігалася у вказаній лікарні з 1988 по 2011 рік, перебувала під консультативним наглядом з приводу хронічного психічного розлад у формі депресії та приймала амбулаторне та стаціонарне лікування. Відповідно до довідки від 7 листопада 2017 року, виданої КЗ "Центр первинної медико-санітарної допомоги м [PERSON]" має рад загальних захворювань, у зв'язку з якими проходить лікування з 2006 року, а також з 2011 року спостерігається у психіатричному диспансері з приводу депресії. 31 травня 2011 року [PERSON] проведено операцію, що підтверджується відповідним епікризом №5758, який зокрема місить рекомендації щодо дотримання дієти "стіл №5" та прийому ряду медикаментів. Також відомості про рекомендації лікарів щодо дієти та прийому ліків містяться у наданій позивачем копії з медичної карти амбулаторного хворого (запис від 23 лютого 2018 року. [PERSON] є пенсіонером, що підтверджується відповідним посвідченням. Вона отримує пенсію, розмір якої у період з січня 2015 року по листопад 2017 року становив від 1148 грн. до 1616,21 грн. Також вона користується субсидією для відшкодування витрат з оплати комунальних послуг, що підтвердужється наданими позивачем довідками за період з 2015 по 2017 рік. У [PERSON] зберігається домова книга на зазначений будинок, ведення якої розпочато 17 грудня 1984 року та у якій відображені відомості про те, що на даний час [PERSON] є єдиною особою, місце проживання якої зареєстроване у цьому будинку. [PERSON] оплачувала комунальні послуги, які надаються у зазначеному будинку до жовтня 2017 року. Це підтверджується наданими нею оригіналами розрахункових книжок з оплати послуг газопостачання за період з серпня 2014 року по листопад 2017 року, квитанціями з оплати послуг водопостачання за період з серпня 2015 року по жовтень 2017 року, квитанціями з оплати електроенергії за період з серпня 2016 року по грудень 2017 року. Також факт оплати [PERSON] комунальних послуг у період з 2015 року по жовтень 2017 року підтверджується показаннями свідків, які викладені нижче. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила, що позивач [PERSON] є її матір'ю, має з нею хороші стосунки, а [PERSON] є її сином, стосунки з ним зіпсувалися тоді, коли він образив свою бабусю [PERSON] Свідок пояснила, що її син [PERSON] разом зі своєю дружиною [PERSON] почали проживати у будинку бабусі до 2011 року. У цей же час у 2011 році бабуся захворіла і її прооперували і до того ж повернувся її психічний розлад. Тому [PERSON] направила свою матір у психіатричну лікарню. Після лікування [PERSON] тимчасово мешкала у квартирі дочки впродовж 3-4 місяців після завершення лікування, у цей час [PERSON] доглядала за хворою матір'ю. [PERSON] потребувала постійного догляду, який на той час надавала дочка, вона не могла себе обходити, здійснювати базові фізіологічні потреби, постійно лежала. У 2013 році [PERSON] з дружиною, у період вагітності останньої виїхали з будинку, що належав [PERSON], оскільки [PERSON] не захотіла доглядати за хворою бабусею. Тому [PERSON] та [PERSON] переїхали в орендовану квартиру. перед переїздом в орендовану квартиру [PERSON] обіцяв, що у майбутньому нає намір проживати з бабусею, допомагатиме їй та зробить у будинку ремонт, говорив, що має для цього кошти. Але [PERSON] він не дотримався обіцянки і виїхав на орендовану квартиру. [PERSON] інколи приходив до бабусі допомагати, однак основну частину допомоги бабусі надавала дочка. Періодично бабуся проживала у дочки. Про складення заповіту на користь [PERSON] дочці нічого не було відомо і вона дізналася про це лише після початку судового розгляду. [PERSON] стверджує, що вона кожного дня навідувала матір і пояснює те, що їх не було відомо про складений заповіт психічним станом матері, яка часто забуває. [PERSON] розповідала [PERSON], що [PERSON] почав її вмовляти жити разом, обіцяв допомагати бабусі, вмовляв укласти договір. Бабуся питала поради у дочки чи укладати їй договір з [PERSON] Після відповідних узгоджень [PERSON], [PERSON] та [PERSON] домовилися про те, що договір між [PERSON] та [PERSON] укласти потрібно. Вони домовились, що [PERSON] із сім'єю проживатиме разом з бабусею, буде її доглядати до смерті і бабуся сказала "як я помру, то живіть у моєму будинку". Тобто домовленість полягала у тому, що [PERSON] доглядатиме і проживатиме з бабусею до її смерті, а після її смерті будинок переходить йому у власність. Усі документи, які були необхідні для оформлення відповідного договору оформлював відповідач [PERSON] [PERSON] за станом здоров'я була нездатна це робити. Свідок також стверджує, що була присутня при укладенні оспорюваного договору, однак стверджує що нотаріус не допустив її до обговорення змісту договору, нотаріус сказав "вас не запитують" і тому свідок усунулась від прооцесу укладення договору та вийшла з кабінету. Свідок вважає що [PERSON] мала намір укласти договір довічного утримання. Свідок стверджує, що бабуся не читала договір, чи зачитував вголос договір нотаріус свідок не пам'ятає, однак матір у цей час у зв'язку зі своїм віком та станом здоров'я не могла розуміти цей текст і покладалась на довіру до своїх дочки і онука. Після укладення договору за кошти і за дорученням [PERSON] свідок [PERSON] продовжувала сплачувати комунальні послуги. [PERSON] вселився у будинок у серпні-вересні 2017 року. Це сталося за відсутності [PERSON], яка тимчасово перебуває у квартирі [PERSON] Свідок стверджує, що [PERSON] на момент вселення відкрито відмовився доглядати бабусю і наполягав, щоб матір її забрала. [PERSON] викинув на вулицю речі бабусі, виселив її у дуже маленьку кімнату, зайняв її ліжко і взамін дав старий диван та зламаний телевізор. Також [PERSON] зруйнував ванну, бабуся не могла помитися, її не доглядали, хоча вона мала проблеми зі здоров'ям. Також свідок стверджує, що [PERSON] поставив замок на хвіртку у дворі та не впускав [PERSON] на територію домоволодіння. [PERSON].у цей час просив [PERSON] забрати [PERSON] на проживання до себе в квартиру, тому що вона не може самостійно себе обходити та погано пахне. Сім'я [PERSON] ображала [PERSON] і це стало причиною її вимушеного переїзду восени 2017 року до квартири дочки. Також свідок стверджує, що [PERSON] протягом усього часу описаних вище подій перебувала і перебуває зараз у депресивному і хворобливому стані та потребує постійного догляду. Тому вже рік [PERSON] вимушено проживає у квартирі своєї дочки, яка доглядає за нею. Свідок стверджує, що матір ніколи не виявляла бажання подарувати будинок, адже він був її єдиним житлом. Допитаний у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомив, що [PERSON] є його матір'ю і він має з нею теплі відносини, відповідач [PERSON] є його племінником, має з ним хороші відносини. свідок повідомив, що його мати [PERSON] проживала у власному будинку за адресою [ADDRESS]. Цей будинок є її єдиним житлом. [PERSON]. потребувала постійного догляду через свій вік і хвороби, зокрема психічний розлад, серцеві захворювання. Доглядали [PERSON] її діти [PERSON] та [PERSON] Зокрема [PERSON] навідував матір не менше ніж раз на місяць. Про укладений у 2015 році договір свідок не знав і дізнався вже при зборі документів для подачі позову. свідок стверджує, що його матір [PERSON] ніколи не виявляла бажання подарувати будинок. Племінник проживав у будинку бабусі у 2014 році і потім виїхав в орендовану квартиру. У 2017 році [PERSON] разом зі своєю сім'єю вселився у будинок. Вони викинули ванну, не забезпечили належні санітарні умови для матері, зайняли її ліжко та кімнату. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що є дружиною відповідача [PERSON] та ні з ким з учасників справи неприязних стосунків не має. Свідок пояснила, що знає про про укладення договору дарування. У кінці серпня разом з чоловіком і дитиною вона переїхала у будинок за адресою [ADDRESS]. Пізніше бабуся [PERSON] подала позов до суду про скасування договору дарування. Свідок стверджує, що вона не брала участь в обговоренні умов цього договору, але знає що її чоловік не брав на себе обов'язку утримання бабусі, дарування було безумовним. Свідок також стверджує, що з бабусею їй житлося нормально, вони спільно харчувались, вели спільний побут. Свідок стверджує, що [PERSON] і сама [PERSON] запрошували [PERSON] з сім'єю переїхати до бабусі. Після переїзду у 2017 році з бабусею прожили приблизно місяць. Переселення відбулося за відсутності бабусі. Вони переселили бабусю в іншу кімнату, у зв'язку з чим з [PERSON] виник конфлікт у зв'язку з тим, що вона була не задоволена умовами, які умови були створені для бабусі. Свідок пояснила, що про конкретні умови домовленості свого чоловіка з бабусю [PERSON] не знає, але стверджує, що між ними існувала домовленість, що бабуся проживатиме в будинку і надалі. Домовленості з приводу хто сплачуватиме за комунальні послуги. Свідок підтверджує, що бабуся очікувала надання їй допомоги онуком [PERSON], однак не на підставі договору, а як частину людяних родинних стосунків. Свідок стверджує, що вона готувала їжу для усієї сім'ї. Також вона пояснила, що замок на хвіртці у дворі [PERSON] встановлений з метою охорони і [PERSON] не створювались перешкоди у спілкуванні з [PERSON] Щодо умов договору свідок повідомила, що зі слів свого чоловіка [PERSON] та [PERSON] знає, що вони обговорювали "переписування" будинку, але коли і на яких умовах це мало відбутися свідок не знає. [PERSON] нагадував бабусі, що він її внук, а [PERSON] у відповідь говорила "видно буде". Про складення [PERSON] заповіту свідок знала ще до укладення договору дарування. Свідку також не відомо чому, окрім заповіту уклали договір дарування. Також свідок повідомила, що оформлення і заповіту і договору дарування оплачував [PERSON] Вирішуючи спір, суд застосовує такі норми права. Відповідно до ч.1 ст.717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Відповідно до ч.1 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із частиною третьою статті 203 ЦК України волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Виходячи з положень ч.1 ст.229 ЦК України, на якій ґрунтуються позовні вимоги, правочин може бути визнаний недійсним, якщо особа, яка його вчинила, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення. При цьому, істотними обставинами, згідно із положеннями статті, слід вважати зокрема ті, які характеризують правочин, визначають взаємні права та обов'язки сторін. Пленум Верховного Суду України в п. 19 постанови «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснив, що правочин, вчинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Отже, виходячи зі змісту статей 203, 717 ЦК України договір дарування вважається укладеним, якщо сторони мають повну уяву не лише про предмет договору, а й досягли згоди про всі його істотні умови. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Договір, що встановлює обов'язок обдаровуваного вчинити на користь дарувальника будь-яку дію майнового або немайнового характеру, не є договором дарування, правовою метою якого є передача власником свого майна у власність іншої особи без отримання взаємної винагороди. Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України 11 листопада 2015 року при розгляді цивільної справи №6-1124цс15 висловлено правову позицію про те, що при вирішенні спору про визнання недійсним договору дарування суду необхідно встановити чи продовжує проживати позивач у спірному будинку, чи відбулась фактична передача будинку згідно умов договору дарування (зокрема передача ключів), чи здійснює позивачка особисто оплату комунальних послуг. З'ясування зазначених обставин та їх належна оцінка мають значення для вирішення питання про те, чи дійсно позивач мала не меті безоплатну передачу відповідачу свого будинку у власність на противагу її тверджень про те, що спірний будинок є її єдиним місцем проживання. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року у справі № 6-202цс15 сам по собі факт прочитання сторонами тексту оспорюваного договору дарування та роз'яснення нотаріусом суті договору не може бути підставою для відмови в задоволенні позову про визнання цього договору недійсним. Вирішуючи питання про наявність чи відсутність помилки - неправильного сприйняття позивачем фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення особи під час укладення договору дарування замість договору довічного утримання, суду необхідно встановити: вік позивача, його стан здоров'я та потребу у зв'язку із цим у догляді й сторонній допомозі; наявність у позивача спірного житла як єдиного; відсутність фактичної передачі спірного нерухомого майна за оспорюваним договором дарування дарувальником обдаровуваному та продовження позивачем проживати в спірній квартирі після укладення договору дарування, тощо. Лише в разі встановлення цих обставин норми частини першої статті 229 та статей 203 і 717 ЦК України у сукупності вважаються правильно застосованими. Аналогічні правові позиції висловлені також у постановах ВСУ у справах №6-2087цс15, №6-93цс16. Таким чином зазначене вище тлумачення норм права є усталеним у судовій практиці. Враховуючи встановлені у справі обставини та зазначені норми права суд дійшов висновку про те, до зазначений вище договір дарування слід визнати недійсним з таких підстав. Досліджена у судовому засіданні сукупність доказів підтверджує, що у момент укладення договору дарувальник [PERSON] не мала наміру подарувати будинок, а бажала укласти з [PERSON] договір довічного утримання, за яким передбачала, що останній надаватиме їй догляд та після її смерті отримає у власність належний їй будинок. Відсутність волі [PERSON] на укладення договору дарування підтверджується тим, що зазначений вище будинок є єдиним житлом [PERSON], вона після укладення оспорюваного договору у 2015 році залишається зареєстрованою та продовжувала фактично проживати у будинку більше двох з половиною років, тобто до вересня-жовтня 2017 року, та увесь цей час за власний рахунок продовжувала оплачувати комунальні послуги. Увесь цей час вона проживала у будинку одна. У вересня 2017 року [PERSON] вселився у будинок самостійно без дозволу і відома [PERSON] у період її тимчасової відсутності. При цьому з [PERSON] не був узгоджений порядок передачі і користування будинком. Відповідач [PERSON] своїми діями, що описані вище, позбавив [PERSON] не лише можливості отримувати очікуваний нею догляд, але і реальної можливості користуватися будинком, оскільки для неї були створені неможливі для проживання умови, які не відповідають санітарним вимогам. Таким чином [PERSON] фактично не передала [PERSON] будинок, що суперечить порядку укладення договору дарування, який у цьому випадку є реальним, тобто вважається укладеним з моменту передачі речі. Також позивач та відповідач у своїх поясненнях, усі допитані у справі свідки підтвердили і це не суперечить іншим доказам у справі, що [PERSON] при укладенні оспорюваного договору дарування не передавала [PERSON] ключі від будинку або інші символи речі, а також не передавала документи, які підтверджують право власності дарувальника на річ. [PERSON] у судовому засіданні визнав, що мав ключі від будинку "усе життя", адже є онуком [PERSON], тобто при укладенні договору вони йому не передавались. Також у сукупності з іншими доказами у справі, зокрема і показаннями усіх допитаних свідків, цей факт підтверджує те, що між [PERSON] та [PERSON] існувала домовленість про те, що останній надаватиме бабусі догляд, а та передасть йому взамін будинок після її смерті. Надані суду медичні довідки підтверджують, що [PERSON], враховуючи її вік та хронічні хвороби, потребувала такого догляду. Цей догляд після сімейної наради з участю своєї матері [PERSON] обіцяв надавати [PERSON] Це підтверджується показаннями усіх допитаних у справі свідків. Таким чином показання усіх свідків підтверджують наявність домовленості про надання [PERSON] догляду [PERSON] За таких обставин договір дарування не був безумовним, оскільки між сторонами існувала домовленість про надання догляду та утримання. Тому такий договір не відповідає дійсному волевиявленню сторін, а отже суперечить нормам статей 203, 215 ЦК України і тому є недійсним. Тобто сторони уклали не той договір, який мали на увазі. При цьому сам факт прочитання сторонами тексту договору дарування з урахуванням усіх встановлених у справі обставин, не спростовує висновку суду про недійсність цього договору. Разом з тим, відсутні підстави для задоволення позовних вимог у частині визнання права власності на будинок, договір дарування щодо якого визнається недійсними, оскільки недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, відтак в цьому випадку не вимагається ухвалення судового рішення про визнання за особою, яка є власником нерухомого майна, права власності на це майно. Таким чином у зв'язку з визнанням зазначеного вище договору дарування недійсним поновлюється право власності [PERSON] на будинок, який належить їй на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, яке було видане 22 грудня 1998 року нотаріусом [PERSON], а відповідне право власності зареєстроване за [PERSON] Олександрійським комунальним бюро технічної інвентаризації 23 грудня 1998 року. Це право ніким не оспорюється і тому для його визнання судом відсутні передбачені ст.392 ЦК України підстави. Відповідно до ст.141 ЦПК України у зв'язку із задоволення позову судові витрати, які складаються із судового збору у розмірі 640 грн. покладаються на відповідача. Відстрочена сума судового збору не підлягає стягненню, оскільки додаткова вимога про визнання права власності не грунтується на тих же фактичних і юридичних підставах, що і основна, та як встановлено у ході судового розгляду не є необхідною для захисту і поновлення порушених прав позивача.

Outcome: partial