Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-31 00:00:00

У червні 2016 року публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулося до суду із зазначеною позовною заявою, посилаючись на те, що 18 квітня 2007 року між банком та [PERSON] укладено кредитний договір, відповідно до умов якого остання отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою 36 % річних на суму залишку заборгованості за користування з кінцевим терміном погашення, що відповідає строку дії картки. Своїх зобовязань відповідач не виконала, внаслідок чого станом на 30.04.2016 р. має поточну заборгованість за кредитом у розмірі 21580 грн. 16 коп., з яких: борг за кредитом 2360 грн. 62 коп., заборгованість за відсотками 14815 грн. 72 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 2900 грн. 47 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1003 грн. 82 коп. З наведених підстав, посилаючись, що строк дії договору пролонгований, банк просив стягнути з [PERSON] борг за кредитним договором 21580 грн. 16 коп. та судові витрати. Під час розгляду справи судом встановлено, що [PERSON] померла 08.10.2013 р., у звязку з чим судом до участі у справі залучена у якості відповідача її правонаступник спадкоємець за заповітом [PERSON] (а.с. 43, 57-85) [PERSON] позов не визнала, посилаючись на пропущення банком строку позовної давності, а також строку, встановленого ст. 1281 ч. 3 ЦК України для предявлення вимог кредитором спадкодавця до спадкоємця. (а.с. 91) Суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 18 квітня 2007 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» і [PERSON] був укладений кредитний договір шляхом приєднання (частина перша статті 634 ЦК України), відповідно до якого [PERSON] отримала кредит у розмірі 3000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом із кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. (а.с. 11-12) Згідно пункту 9.12 умов і правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання. Якщо протягом цього терміну жодна зі сторін не проінформує іншу сторону про припинення дії договору, він пролонговується на такий самий термін. (а.с. 24) Відповідно до п. 3.13. Умов та правил надання банківських послуг у випадку, якщо по закінченні строку вкладу, клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку вкладу, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк, зазначений в п. 1 цієї угоди. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта до банку. При цьому відрахування нового строку починається з дня, наступного за датою закінчення попереднього строку вкладу. Згідно умов заяви встановлено порядок погашення заборгованості щомісячними платежами в розмірі 7% від суми заборгованості. (а.с. 12) Крім того, сторони передбачили у кредитному договорі (п.8.6. Умов) відповідальність позичальника за порушення зобовязань у формі штрафу у розмірі 500 грн. + 5% від суми позову. (а.с. 23) З розрахунку банку встановлено що [PERSON] не виконала належним чином взяті нею перед банком зобовязання, з 24.09.2013 р. припинила погашення кредиту, внаслідок чого станом на 30.04.2016 р. її заборгованість становить 21580 грн. 16 коп., з яких: борг за кредитом 2360 грн. 62 коп., заборгованість за відсотками 14815 грн. 72 коп., заборгованість по комісії за користування кредитом 2900 грн. 47 коп., штраф (фіксована частина) 500 грн., штраф (процентна складова) 1003 грн. 82 коп. (а.с. 6-10) Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Договір є обовязковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч. 1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 ЦК України). Як зазначено вище сторони встановили як строк дії договору протягом 12 місяців з моменту його підписання. Якщо протягом цього строку жодна із сторін не повідомила другу сторону про припинення дії Договору, він автоматично продовжується на той же строк. (а.с. 8) Також сторони встановили строк виконання договору щомісячними платежами. З розрахунку банку судом встановлено, що останній платіж на виконання умов кредитного договору щодо погашення боргу [PERSON] здійснила 24.09.2013 р. (а.с. 9) Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 5 ст. 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст. 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Статею 264 ЦК України передбачено, що перебіг позовної давності переривається вчиненням особої дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обовязку. Оскільки останній платіж за кредитним договором [PERSON] сплатила банку 24.09.2013 р., позивачу в даному випадку про порушення позичальником зобовязань за кредитним договором стало відомо у вересні 2013 року, тобто право на позов у позивача щодо основної вимоги та стягнення штрафу виникло у вересні 2013 року, незважаючи на те, що встановлений договором строк повного погашення кредиту 1 рік сплив ще у травні 2008 року. Верховний Суд України у постанові від 17.09.2014 р. у справі №6-95цс14 висловив правову позицію, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права, у якій зазначив, що за договором про надання банківських послуг (при отриманні позичальником кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку), яким установлено не тільки щомісячні платежі погашення кредиту, а й кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг трирічного строку позовної давності (стаття 257 Цивільного кодексу України) стосовно щомісячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі не після закінчення строку дії договору, а після закінчення кінцевого строку повного погашення кредиту (стаття 261 Цивільного кодексу України). Оскільки право на позов у банку виникло у вересні 2013 року, а позов заявлено 01.06.2016 р., посилання відповідачки [PERSON] про те, що банком пропущений строк позовної давності, суд вважає безпідставними. Відповідно до ст. 1281 ЦК України спадкоємці зобов'язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред'явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред'явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Аналіз указаної норми дає підстави для висновку, що строки пред'явлення кредиторами спадкодавця вимог до спадкоємців є обмежувальними (преклюзивними), тобто їх пропущення припиняє права кредиторів. А тому ці строки не призупиняються, не перериваються й не поновлюються, до них не застосовуються положення ст. ст. 261-263 ЦК України і вони підлягають застосуванню незалежно від наявності заяви сторони у справі. [PERSON] померла 08.10.2013 р., що підтверджено актовим записом про смерть. (а.с. 43) Спадщину за заповітом після смерті [PERSON] в установленому законом порядку прийняла і отримала свідоцтво про право на спадщину [PERSON] (а.с. 59-60, 82) Оскільки встановлений ч. 3 ст. 1281 ЦК України строк для предявлення вимоги до спадкоємця позивачем сплив ще у вересні 2014 року, а позов заявлений 01.06.2016 р., позивач як кредитор після 24.09.2014 р. втратив право вимоги до спадкоємця [PERSON] З наведених підстав суд дійшов до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити у звязку з пропуском позивачем строку, встановленого ч. 3 ст. 1281 ЦК України, предявлення вимоги до спадкоємця [PERSON]

Outcome: dismissed