Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-02 00:00:00

Позивач у січні 2014 року звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути із відповідачів на користь Банку - 41 187,07 грн. заборгованості за кредитним договором № 2194-03 від 11.12.2003 року та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала. Відповідачі до суду не з"явились, про день та час розгляду справи повідомлялись, заперечень на позов не подавали. Вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково, виходячи з наступного. Судом з"ясовано, що 11 грудня 2003 року був укладений договір кредиту № 2194-03 між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк" та [PERSON] , відповідно до якого кредитор надав позичальнику у тимчасове користування грошові кошти в сумі - 35 000,00 грн., зі сплатою 22 відсотків річних, з кінцевим терміном повернення "10.12.2004 року". Згідно умов Договору кредиту, Кредитор прийняв на себе зобов'язання надати кредитні кошти Позичальнику, в порядку визначеному в кредитному договорі. Позичальник, в свою чергу, прийняв на себе зобов'язання, повернути Кредит в повному обсязі, із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями в порядку, що визначений умовами договору кредиту. Згідно ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 ЦК України, до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 «Позика» глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. У відповідності до ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Позичальник свої зобов'язання, передбачені п. 3.3.9 Договору кредиту №2194-03 щодо повернення в повному обсязі кредиту із нарахованими відсотками за фактичний час його використання та можливими штрафними санкціями у термін, визначений п. 1.1. цього Договору, належним чином не виконує. Згідно п. 4.2., 4.3.,4.4 вказаного Договору кредиту №2194-03 від 11.11.2003 року, у випадку прострочення позичальником строків сплати відсотків, визначених п. 2.4 цього Договору, а також прострочення строків повернення кредиту, визначених п.п.2.6.3, 3.2.3, 4.4, 5.4 цього Договору позичальник сплачує кредиторові пеню в розмірі 1 (один) відсоток від несвоєчасно сплаченої суми за кожний день прострочення, але не більше подвійної облікової ставки НБУ, що діє у цей період (а.с. 5-7). Станом на 05.09.2013 року заборгованість за договором кредиту становить -41 187,07 грн., з яких: 11 352,43 грн.- заборгованість за кредитом, 24 492,76 грн.- заборгованість за відсотками, 1 696,56 грн.- пеня по простроченому кредиту, 3 441,72 грн.- пеня по простроченим відсоткам, 68,11 грн.- інфляційні витрати за кредитом, 135,49 грн.- інфляційні витрати за відсотками (а.с.11-13). У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов"язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Крім того, згідно п. 1.2. Договору кредиту №2194-03 від 11.11.2003 року, в якості забезпечення позичальником виконання своїх зобов"язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, можливих штрафних санкцій, а також інших витрат на здійснення забезпеченої заставою вимоги, кредитор укладає Договір застави майна. Виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком ( ч.1 ст. 546 ЦК України). 12 грудня 2003 року між Акціонерно- комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Укрсоцбанк", та [PERSON] укладено договір застави майна. За цим Договором , Застоводавець передає в заставу Застоводержателю у якості забезпечення виконання боржником зобов"язань за Договором кредиту №2194-03 від 11 грудня 2003 року, укладеного між заставодержателем та боржником наступне майно: автомобіль марки СПВ 33021.01.16, тип ТЗ- автобус-D, 2003 року випуску, кольору фіолетового, шасі ( кузов, рама, коляска) [NUMBER], державний номерний знак [NUMBER], зареєстрований Кіровоградським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 02.07.2003 року, що належить заставодавцю на підставі свідоцтва про реєстрацію ТЗ серії [NUMBER], виданого Кіровоградським МРЕВ ДАІ ГУ-УМВС України 02.07.2003 року (а.с.8-10). Згідно ст. 572 ЦК України, в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов'язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). У разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язання, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором (ст. 589 ЦК України). Пунктом 9, 23 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ " Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30 березня 2012 року роз"яснено, що задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред'явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Задоволення позову кредитора про стягнення заборгованості з поручителя не є перешкодою для пред'явлення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави з метою погашення заборгованості за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду спору заборгованість за кредитом не погашена. При вирішенні спорів за участю майнових поручителів суди мають виходити з того, що відповідно до статті 11 Закону України «Про заставу», статей 1, 11 Закону України «Про іпотеку» майновий поручитель є заставодавцем або іпотекодавцем. Відповідно до статті 546 ЦК застава (іпотека) та порука є різними видами забезпечення, тому норми, що регулюють поруку (статті 553-559 ЦК) не застосовуються до правовідносин кредитора з майновим поручителем, оскільки він відповідає перед заставо/іпотекодержателем за виконання боржником основного зобов'язання винятково в межах вартості предмета застави/іпотеки. У зв'язку із цим, солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК не передбачена. Виходячи з викладеного, та враховуючи те, що солідарна відповідальність боржника та майнового поручителя нормами ЦК України не передбачена, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення вимог щодо стягнення із відповідача [PERSON] на користь банку заборгованості, а щодо вимог до відповідача [PERSON] слід відмовити. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір в сумі- 411,87 грн.

Outcome: partial