Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-24 00:00:00

Представник позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача до бюджету м.Харкова суму основного боргу у розмірі 10780 грн та суму штрафу у розмірі 2695 грн. Свої вимоги обґрунтовує тим, що на підставі заочного рішення суду укладено договір про пайову участь при реконструкції нежитлових приміщень по [ADDRESS] 20.02.2020 року. Проте, відповідач не перерахувала пайовий внесок у визначений договором строк, договору не виконала. 10.03.2021 року представником відповідача подано відзив на позовну заяву з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог, оскільки договір укладений рішенням суду 20.02.2020 року, проте ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» втратила чинність, а відтак відсутні правові підстави позову. У судове засідання представник позивача не з`явився, надав заяву про слухання справи за їх відсутності, просив позовні вимоги задовольнити. Представник відповідача заперечував у задоволенні позовних вимог на підставі доводів, викладених у відзиві на позовну заяву, відмовився від заявлених клопотань про залишення позовної заяви без розгляду та не заперечував проти розгляду справи в порядку спрощеного провадження. Суд, вислухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 04.10.2018 року визнано укладеним договір про пайову участь у розвитку інфраструктури м.Харкова між [PERSON] та Департаментом економіки та комунального майна. Постановою Харківського апеляційного суду від 20.02.2020 року (справа 638/16248/16-ц) заочне рішення змінено в частині змісту п.2.1.1 договору. Пунктом 4 вказаного договору визначено, що договір набуває чинності з часу набрання чинності судового рішення щодо укладення цього договору. Частинами 1,2 ст.273 ЦПК України визначено, що рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Таким чином, укладений договір набрав чинності 20.02.2020 року, тобто в день ухвалення постанови Харківського апеляційного суду по справі №638/16248/16-ц. Відповідно до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з підстав виникнення цивільних прав та обов`язків є договори та інші правочини. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Частиною першою статті 648 ЦК України встановлено, що зміст договору, укладеного на підставі правового акта органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, обов`язкового для сторін (сторони) договору, має відповідати цьому акту. 17.10.2019 набрав чинності Закон України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо стимулювання інвестиційної діяльності в Україні" № 132-IX від 20.09.2019, згідно з п. 13 якого ч. 5 ст. 30 та ст. 40 у Законі України "Про регулювання містобудівної діяльності" виключено. А згідно із Прикінцевими та перехідними положеннями, останній набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, крім, зокрема, п.п. 10-13 розділу I цього Закону, які набирають чинності з 1 січня 2020 року. Згідно п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 132-IX встановлено, що договори про сплату пайової участі, укладені до 1 січня 2020 року, є дійсними та продовжують свою дію до моменту їх повного виконання. Тобто, з 01.01.2020 року у замовників відсутній обов`язок укладати з органом місцевого самоврядування відповідний договір про пайову участь у розвитку інфраструктури населеного пункту. Дійсними та продовжують свою дію до моменту їх виконання є лише договори про пайову участь, укладені до 1 січня 2020 року. Відповідно до статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Так, позивач просить стягнути заборгованість та штраф за договором, укладеним 20.02.2020 року на підставі, зокрема, ст.40 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», проте суд приходить до висновку, що з урахуванням скасування норми ст.40 Закону України "Про регулювання містобудівної діяльності" та приписів ст.5 ЦК України щодо дії закону в часі, зокрема з урахуванням того, що акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи, отже, в даному випадку має місце скасування відповідальності особи, то відсутні підстави для задоволення позову про стягнення заборгованості та штрафу за невиконання договору. При цьому, суд вважає, що слід застосовувати положення ст. 6 ЦК України щодо співвідношення актів цивільного законодавства і договору. Зокрема в ч. 3 ст. 6 ЦК України передбачено, що сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами. В даному випадку обов`язковість для сторін положень наведених законів випливає з їх змісту. Таким чином, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог на підставах викладених вище.

Outcome: dismissed