Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

У позовній заяві [PERSON] просить ухвалити рішення про стягнення з відповідача [PERSON] в порядку поділу майна подружжя грошової компенсації 1/2 вартості автомобіля "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , в сумі 110\~720,00 гривень. Заявлені вимоги обґрунтувала тим, що з 22 травня 1998 року з відповідачем перебувала у зареєстрованому шлюбі, який розірваний рішенням суду від 10 серпня 2020 року. У шлюбі в них народилося дві дочки: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На момент розірвання шлюбу питання поділу спільно нажитого майна не вирішувалось, договори про поділ майна не укладались. У шлюбі за спільні кошти ними був придбаний вищевказаний автомобіль "Мітсубісі Аутлендер", право власності на який зареєстровано за відповідачем. Після розірвання шлюбу автомобіль залишився у користуванні відповідача, згоди щодо його поділу досягнуто не було. Ринкова вартість автомобіля згідно звіту про оцінку становить 221\~440,00 гривень. Враховуючи неподільність цього майна, в силу ст.71 СК України має право на матеріальну компенсацію 1/2 вартості автомобіля, проте сплачувати її в добровільному порядку відповідач відмовляється. Провадження в справі відкрито ухвалою суду від 01 червня 2021 року, розгляд позову постановлено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу визначено 15-денний строк з дня вручення цієї ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В межах встановленого судом строку відповідач подав відзив на позовну заяву. У ньому, заперечуючи заявлені позовні вимоги, вказав, що спірний автомобіль не є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки придбаний ним за власні кошти, тому є його особистою приватною власністю. Їх сім`я розпалась у 2016 році і з цього часу спільного господарства не ведуть, мають окремий бюджет. У травні 2018 року позивач зверталась до суду з позовом про розірвання шлюбу, який за її ж заявою був залишений без розгляду. Проте примирення не відбулося, їх взаємовідносини не змінились, тому рішенням суду від 10 серпня 2020 року шлюб був розірваний. Фактичне припинення шлюбних відносин з 2016 року підтверджує й сама позивач у позовній заяві про розірвання шлюбу. Автомобіль придбав виключно за особисті кошти, у тому числі за позичені у борг 3\~000,00 польських злотих. Вартість автомобіля згідно договору купівлі-продажу становить 72\~360,00 гривень, яка й повинна прийматись судом до уваги. Позивач не володіє жодною інформацією про автомобіль, що свідчить про її непричетність до нього. Позов про розірвання шлюбу позивач подала через 13 днів після реєстрації автомобіля, а із цим позовом звернулась більше як через рік. Посилаючись на судову практику, вказав, що сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення його до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, для цього має враховуватись спільна участь подружжя коштами або працею в набутті майна. Крім цього, вважає наданий позивачем звіт орієнтовної ринкової вартості автомобіля недопустимим доказом, оскільки огляд транспортного засобу не проводився, не досліджувався його технічний стан і фізичний знос, через що така оцінка має формальний характер. За викладених обставин просив відмовити у задоволенні позову. Позивач подала відповідь на відзив відповідача. У ньому вказала, що належність спірного автомобіля на праві особистої приватної власності відповідачу не підтверджена належними доказами і не відповідає дійсності. Підтвердила, що дійсно двічі зверталась до суду із позовами про розірвання шлюбу, проте за умовляннями відповідача їх забирала і пробачала останньому його негативну поведінку. Кожного разу мирилися і продовжували вести спільний побут та бюджет. Про такі їх взаємовідносини зазначав сам відповідач у відзиві на позовну заяву про стягнення аліментів на неповнолітню дитину. Лише після остаточного розірвання шлюбу у 2020 року ведуть окреме господарство і окремий бюджет, хоча проживають на одному подвір`ї (вона разом з дітьми проживає з батьками відповідача у їх будинку). На початку 2020 року відповідач без її згоди продав спільний автомобіль "Чері Тіго" та від виручених коштів, доклавши нажиті спільною працею кошти, разом купили спірний автомобіль "Мітсубісі Аутлендер". Вважає, що зазначена відповідачем вартість автомобіля є втричі заниженою, оскільки такий автомобіль не може коштувати 72\~360 гривень; оцінка ґрунтується на фіктивних документах без належного юридичного посвідчення. В той же час відповідач виставив на Інтернет-сайті з продажу машин оголошення, у якому описав свій автомобіль у форматі, який відповідає вартості авто, яка майже є співмірною з визначеною у поданому нею звіті. Крім цього, спеціаліст-експерт, який складав звіт про оцінку, оглядав автомобіль по місцю їх проживання. Подані відповідачем боргові розписки вважає фіктивними, через що просила не приймати їх до уваги. Також вказала, що відповідач все-таки здійснив свій намір і відчужив спірний автомобіль без її згоди, чим порушив її право власності. Відповідач подав заперечення на відповідь позивача на відзив. У них вказав, що автомобіль зареєстрований за ним, а подані позивачем оголошення не підтверджують факту продажу автомобіля. Поставив під сумнів факт огляду експертом автомобіля, оскільки про це не зазначено у самому висновку та до нього не додано жодного фото автомобіля. Вважає автомобіль його особистою власністю з аналогічних підстав, про які вказував у відзиві на позовну заяву. Позивач подала пояснення на заперечення, які за своїм змістом є аналогічними поданій відповіді на відзив. У поясненнях повторно наголосила на відчуженні відповідачем автомобіля без її згоди. Аналізом доказів по справі суд встановив такі фактичні обставини. 22 травня 1998 року між сторонами був зареєстрований шлюб у Головненській селищній раді Любомльського району Волинської області. У шлюбі в них народилося двоє дочок [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження серії [NUMBER] , № [NUMBER] . Відповідно до довідки Рівненської сільської ради від 26 березня 2021 року № 235 сторони та їх діти зареєстровані за однією адресою, а саме: по [ADDRESS] . 23 травня 2018 року позивач [PERSON] зверталась в Любомльський районний суд із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Ухвалою суду від 10 липня 2018 року цей позов повернуто позивачу на підставі п.3 ч.4 ст.185 ЦПК України згідно з поданою нею заявою. 25 лютого 2020 року між ТОВ "А-СТАТ" (продавець) та відповідачем [PERSON] (покупець) укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 05/32, відповідно до якого спірний автомобіль "Мітсубісі Аутлендер", 2008 року випуску, кузов [NUMBER] , придбаний за 72\~360,00 гривень. Згідно із свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] цей автомобіль із номерним знаком [NUMBER] був зареєстрований 26 лютого 2020 року на ім`я відповідача [PERSON] 13 березня 2020 року позивач [PERSON] звернулась в Любомльський районний суд із позовом про розірвання укладеного із відповідачем [PERSON] шлюбу. Рішенням Любомльського районного суду Волинської області від 10 серпня 2020 року у справі № 163/762/20 шлюб між сторонами розірвано. Позивач, посилаючись на розміщені в Інтернет-мережі оголошення, вказувала про наміри відповідача відчужити придбаний у шлюбі автомобіль "Мітсубісі Аутлендер" без її згоди, а на стадії судового розгляду уже стверджувала, що автомобіль відповідач все-таки продав. У поданих 13 серпня 2021 року запереченнях на відповідь на відзив відповідач вказав, що автомобіль зареєстрований за ним, а надані позивачем оголошення не підтверджують факту його продажу. У зв`язку із цим суд в порядку ч.7 ст.81 ЦПК України направив запит для з`ясування питання про відчуження спірного автомобіля. Наданою Регіональним сервісним центром МВС України у Волинській області інформацією від 28 жовтня 2021 року стверджено, що 14 серпня 2021 року автомобіль "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , був перереєстрований на нового власника згідно з договором купівлі-продажу. Із наданих РСЦ ГСЦ МВС у Волинській області документів встановлено, що 26 липня 2021 року між ТОВ "Автопрайм Плюс" (комісіонер) та відповідачем [PERSON] (комітент) був укладений договір комісії № 1112-07/2021, за умовами якого комісіонер зобов`язується за дорученням комітента за комісійну плату від свого імені вчинити правочини щодо продажу автомобіля "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , за узгодженою стороною ціною 197\~100,00 гривень. Така ціна продажу сторонами договору комісії визначена на підставі акту технічного стану транспортного засобу або його складової частини, що має ідентифікаційний номер 7896/21/1/001234 від 26 липня 2021 року. 28 липня 2021 року ТОВ "Автопрайм Плюс" продало автомобіль "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , [PERSON] за 197\~100,00 гривень, що підтверджується укладеним між ними договором купівлі-продажу транспортного засобу №\~1112-07/2021. Отже, у справі встановлено, що спірний автомобіль був придбаний у період перебування сторін у шлюбі та відчужений відповідачем після подання позивачем цього позову уже на стадії судового розгляду. Обґрунтовуючи позов, позивач [PERSON] вказала, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Заперечуючи режим спільної сумісної власності подружжя, відповідач [PERSON] вказав про належність автомобіля йому на праві особистої приватної власності, оскільки він придбаний за його особисті зароблені та позичені кошти у період, коли шлюбні відносини з позивачем фактично були припинені. Норми Сімейного кодексу України визначають два режими права власності подружжя - особиста приватна власність дружини, чоловіка, тобто кожного з подружжя, та спільна сумісна власність подружжя. У частині 1 статті 57 СК України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. У статті 60 СК України наведені підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом з тим зазначена презумпція може бути спростована одним із подружжя. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок висловлено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Отже, зважаючи на встановлену статтею 60 СК України презумпцію належності майна, набутого за час шлюбу, до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, саме на відповідача [PERSON] покладається обов`язок довести, що спірний автомобіль є його особистою власністю, а не власністю подружжя. На доведення цієї обставини відповідач [PERSON] на підставі ч.4 ст.82 ЦПК України послався на позовну заяву і рішення суду від про розірвання шлюбу, у яких наведено обґрунтування позивача про припинення їх шлюбних відносин з вересня 2016 року, та надав довідку про свої доходи і боргові розписки на підтвердження наявності власного джерела доходів для придбання автомобіля. Надаючи оцінку таким доводам відповідача, суд виходить з такого. З матеріалів справи вбачається, що, звертаючись до суду з позовом про розірвання шлюбу, позивач [PERSON] зазначала, що ставлення відповідача до сім`ї призвели до розладу і фактичного припинення шлюбних стосунків з вересня 2016 року. У тексті рішення Любомльського районного суду від 10 серпня 2020 року в справі №\~163/762/20 про розірвання шлюбу зазначено, що позивач [PERSON] свої вимоги обґрунтувала тим, що з вересня 2016 року шлюбні відносини з відповідачем фактично припинились через його негативну поведінку. Із цього приводу суд зазначає, що наведені обставини вказані в описовій частині рішення суду, тобто як такі, що наведені позивачем у поданій до суду позовній заяві. З мотивувальної частини рішення не вбачається, що ця обставина беззаперечно встановлена судом під час розгляду справи та підтверджена дослідженими доказами. Відтак не заслуговують на увагу суду доводи відповідача [PERSON] про фактичне припинення шлюбних відносин з вересня 2016 року та встановлення такого факту рішенням Любомльського районного суду від 10 серпня 2020 року. До того ж суд зауважує, що у травні 2018 року позивач [PERSON] також подавала до суду позов про розірвання, проте його ж сама відкликала до відкриття провадження у справі. В межах цієї справи позивач заперечує припинення шлюбних відносин з 2016 року аж до остаточного розірвання шлюбу за рішенням суду від 10 серпня 2020 року. У зв`язку із цим суд вважає відсутніми підстави для застосування положень ч.4 ст.82 ЦПК України, через що обставини, на які посилається відповідач щодо дати фактичного припинення шлюбних відносин, підлягають доказуванню на загальних підставах з урахуванням ст.ст.76-81 ЦПК України. Жодних належних та допустимих доказів на підтвердження цієї обставини відповідач [PERSON] суду не надав. Отже, відповідач не довів належним чином того, що з вересня 2016 року він із позивачем припинили фактичні шлюбні відносини. Крім цього, частиною 6 статті 57 СК України передбачено, що суд може визнати особистою приватною власністю дружини, чоловіка майно, набуте нею, ним за час їхнього окремого проживання у зв`язку з фактичним припиненням шлюбних відносин. Наведене правило встановлює правову можливість в судовому порядку визнати майно не спільною, а особистою власністю, якщо воно набуто подружжям під час перебування у зареєстрованому шлюбі, проте після фактичного припинення шлюбних відносин. Проте відповідач [PERSON] з позовною заявою або зустрічним позовом про визнання спірного автомобіля "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , його особистою власністю до суду не звертався. У пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №\~11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" роз`яснено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерела й час його придбання. Спільною сумісною власністю, що підлягає поділу (ст.ст.60, 69 СК, ч.3 ст.368 ЦК), відповідно до ч.ч.2, 3 ст.325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які виключені із цивільного обороту, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Надана відповідачем [PERSON] довідка від 21 травня 2021 року про його заробітну плату на посаді вчителя в Столинсько-Смолярській гімназії з листопада 2020 року по квітень 2021 року в силу положень ст.60 СК України не спростовує презумпції належності спірного автомобіля до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, тому як доказ у спірних правовідносинах до уваги не приймається. Відповідно до розписки від 01 лютого 2020 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] 1000 злотих, які зобов`язався повернути до 01 лютого 2021 року. Відповідно до розписки від 05 лютого 2020 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] 2000 злотих, які зобов`язався повернути до 05 лютого 2021 року. Ураховуючи офіційний курс валют НБУ (станом на 01.02.2020 та 05.02.2020) у гривневому еквіваленті сума позики за розпискою від 01 лютого 2020 року становить 6\~411,00 гривень, за розпискою від 05 лютого 2020 року 12\~848,60 гривень (всього 19\~259,60 гривень). Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом ч.3 ст.61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дана норма кореспондується із ч.4 ст.65 СК України, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Разом із цим частина 2 статті 65 СК України визначає, що при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Визначення дрібного побутового договору наведене у статті 31 ЦК України, відповідно до якої правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. Отже, з огляду на зазначені в розписках суми позик відсутні підстави вважати ці договори дрібними побутовими. Тлумачення ст. 65 СК України дає можливість суду стверджувати, що відсутність згоди другого з подружжя на укладення договору позики на значну суму ставить під сумнів дійсність такого договору і не може покладати будь-яких обов`язків щодо його виконання на особу, яка не є стороною договору і не давала згоди на його укладення. У справі встановлено, що позивач згоди на позику грошей відповідачем не надавала, істотні умови позики не погоджувала, тому відсутні підстави вважати, що отримані відповідачем у позику кошти були використані в інтересах сім`ї і саме на придбання спірного автомобіля. Крім цього, зі змісту написаних відповідачем розписок не вбачається, що вони стосуються саме придбаного у шлюбі з позивачем автомобіля "Мітсубісі Аутлендер". До того ж відповідач не клопотав про виклик для допиту як свідків під присягою позикодавців як сторін укладених договорів позики для переконливості своїх доводів і спростування тверджень позивача. Відтак надані відповідачем розписки є його власними борговими зобов`язаннями і не підтверджують витрат отриманих коштів саме на придбання спірного автомобіля. Таким чином, через недоведеність протилежного суд встановив достатні підстави вважати належність спірного автомобіля "Мітсубісі Аутлендер" сторонам на праві спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №\~11 поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК (2947-14) та ст. 372 ЦК ( 435-15). Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу, визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією реалізації права на справедливу сатисфакцію особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Зазначеного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. У справі встановлено, що спірний автомобіль "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , був проданий відповідачем на підставі договору комісії від 26 липня 2021 року та договору купівлі-продажу від 28 липня 2021 року без письмової згоди позивача [PERSON] . При цьому відчуження автомобіля відповідач здійснив під час перебування цієї справи на розгляді суду, про що достовірно був обізнаний, оскільки 09 липня 2021 року подав відзив на позовну заяву. Відповідно до наданого позивачем [PERSON] звіту про оцінку, складеного суб`єктом оціночної діяльності [PERSON] , ринкова вартість автомобіля "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , станом на 10 лютого 2021 року становить 221 440,00 гривень. Підстав приймати до уваги вартість цього автомобіля за його придбаною ціною у 72\~360,00 гривень, на яку покликається відповідач, суд не вбачає в силу вище наведеної правової позиції Верховного Суду та того, що це майно є об`єктом спільної сумісної власності. З цих же мотивів у спірних правовідносинах суд не застосовує ціну спірного автомобіля у 197\~100,00 гривень, за якою він був проданий. Крім цього, наданої позивачем оцінки автомобіля відповідач належними доказами не спростував. Вказуючи на те, що огляд автомобіля експертом-оцінювачем не проводився, власного експертного дослідження відповідач не надав, хоча з огляду на продаж автомобіля 28 липня 2021 року мав для цього реальну процесуальну можливість. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що оскільки спірний автомобіль марки "Мітсубісі Аутлендер", номерний знак [NUMBER] , придбаний під час перебування сторін у шлюбі та відчужений відповідачем [PERSON] без згоди позивача [PERSON] , остання має право на отримання компенсації вартості відчуженого автомобіля в сумі 110 720,00 гривень. Таким чином, заявлені [PERSON] позовні вимоги по своїй суті є доведеними і підставними, тому підлягають задоволенню. У зв`язку із задоволенням позову судові витрати у справі належить покласти на відповідача. При цьому за подання позову до суду позивач сплатила судовий збір в сумі 2\~214,40 гривень, тоді як до сплати підлягало 1\~107,20 гривень, тому у відповідності до п.1 ч.1 ст.7 Закону України "Про судовий збір" зайво сплачену суму судового збору належить повернути позивачу.

Outcome: approved