Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-13 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON], [PERSON], 3-особа: Деснянська районна у м. Києві державна адміністрація, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину - договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] від 30 вересня 1996 року, шляхом припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру з моменту укладання договору купівлі - продажу, повернути вказану квартиру йому, як квартиронаймачу, виселити [PERSON] із спірної квартири з усіма проживаючими разом з ним членами сім'ї: [PERSON], [PERSON] та вселити його у спірну квартиру. Свої вимоги позивач мотивував тим, що його колишня дружина [PERSON], діючи у складі злочинного угрупування, учасників якого було засуджено, скористалась його відсутністю, коли він відбував покарання в місцях позбавлення волі, і 30 вересня 1996 року за підробленими паспортом та довіреністю продала спірну квартиру, квартиронаймачем якої він був, відповідачу [PERSON]. Оскільки спірна квартира вибула з його користування злочинним шляхом, а тому слід відновити його порушене право на житло, а тому він змушений звертатись до суду з вказаним позовом. В подальшому представник позивача - [PERSON] подав суду заяву про уточнення позовних вимог в частині зміни зазначення найменування 3-особи: Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації на 3-особу: Деснянську районну в м. Києві державну адміністрацію. У судовому засіданні позивач та його представник - [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд застосувати наслідки недійсності нікчемного правочину - договору купівлі - продажу квартири [ADDRESS] з моменту укладення нікчемного правочину, шляхом припинення права власності [PERSON], на спірну квартиру, просив повернути [PERSON] вказану квартиру, як квартиронаймачу, виселити [PERSON], з усіма проживаючими разом з ним членами сім'ї: з неповнолітньою [PERSON] та [PERSON] та вселити [PERSON] у спірну квартиру, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Представник відповідача [PERSON], який діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітньої [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнала у повному обсязі, просила суд у їх задоволенні відмовити, посилаючись на той факт, що законних підстав для витребування майна позивачем у добросовісного набувача - відповідача [PERSON] немає, зважаючи на те, що позивач є потерпілим від злочинів, в результаті чого йому заподіяно значної шкоди, у відповідності до ст.1174 ЦК України, він має право на відшкодування шкоди саме з боку держави. Оскільки було засуджено посадову особу за вчинення злочину, то відшкодовувати шкоду має держава, а відповідач [PERSON] є неналежним відповідачем. Крім того, представник зазначила, що позивачем було пропущено строк позовної давності на витребування майна від добросовісного набувача за сплином 17 років. Згідно вимог ч.5 ст.74 ЦПК України, судова повістка направляється фізичним особам, які не мають статусу підприємців - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідач [PERSON] у судове засідання повторно не з'явилась, про розгляд справи повідомлялась судом належним чином, про що свідчать копії листів сповіщень, повернута на адресу суду, як не отримана, кореспонденція (а.с.122, 150, 153, 171, 175, 176, 188 т.3). Відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановлює заочне рішення). За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності відповідача [PERSON] на підставі наявних у ній даних та доказів, відповідно до вимог ч.4 ст.169 ЦПК України. Представник 3-особи: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації у судове засідання не з'явився, на адресу суду надійшов лист з проханням проводити розгляд справи у відсутності їх представника (а.с.133 т.3). За таких обставин, суд вважав за можливе проводити розгляд справи у відсутності представника 3-особи: Деснянської районної в м. Києві державної адміністрації. Заслухавши пояснення позивача та представників сторін по справі, дослідивши письмові докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню виходячи з наступного. Згідно зі ст.ст.3, 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до вимог ч.3 ст.10, ч.ч.1, 4 ст.60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Сторонам роз'яснювалось, що відповідно до вимог ст.ст.27, 31 ЦПК України, позивач, відповідач, третя особа для підтвердження своїх вимог та заперечень, зобов'язані надати суду всі наявні докази, або повідомити про них суд до початку розгляду справи судом по суті. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" цивільні відносини щодо недійсності правочинів регулюються Цивільним кодексом України, Земельним кодексом України, Сімейним кодексом України, Законом України "Про захист прав споживачів", Законом України "Про оренду землі" та іншими актами законодавства. При розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Згідно вимог п. 2 вищезазначеної Постанови Пленуму ВСУ, судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Судом встановлено, що колишня дружина [PERSON] - померла [INFO] [PERSON], у серпні 1996 року звернулася до [PERSON], що обіймала посаду старшого інспектора відділу паспортної роботи та міграційної реєстрації Ватутінського РУ ГУ МВС України в м. Києві, і остання, на прохання померлої, виготовила заяву від імені позивача [PERSON] про втрату паспорта, підписала її та видала [PERSON] новий паспорт на ім'я [PERSON]. В подальшому [PERSON], яка не мала повноважень нотаріуса, на підставі підробленого паспорту на ім'я [PERSON], 24.08.1996 року на прохання [PERSON] виготовила їй довіреність на право приватизації квартири [PERSON]. В свою чергу [PERSON] на підставі підроблених паспорту та довіреності отримала документи на приватизацію, та згідно з Розпорядженням органу приватизації Ватутінської райдержадміністрації м. Києва №3109 від 09.09.1996 року отримала Свідоцтво про право власності, видане на ім'я [PERSON], приватизувала, та в подальшому через Київську Універсальну Біржу 30.09.1996 року від імені [PERSON] продала квартиру [ADDRESS] відповідачу [PERSON]. Згідно з вироком Деснянського районного суду м. Києва від 05.03.2009 року [PERSON] визнано винною у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.364 та ч.2 ст.366 КК України. Позивач [PERSON] був визнаний потерпілим від злочинів (а.с.19-22 т.1). Згідно з вимогами ч.3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Відповідно до постанови Київського апеляційного адміністративного суду від 03.08.2010 року визнано протиправним та скасовано розпорядження органу приватизації Ватутінської (Деснянської) районної у м. Києві державної адміністрації від 09.09.1996 року про приватизацію квартири [ADDRESS] на ім'я [PERSON] та визнано протиправними дії та бездіяльність Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації щодо реприватизації вказаної квартири (а.с.24-31 т.1). Згідно з рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2011 року у справі за позовом [PERSON] до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації, треті особи Головне управління юстиції у м. Києві, Київське міське бюро технічної інвентаризації та реєстрації права власності про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру задоволено. Визнано недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] на підставі рішення органу приватизації Ватутінської районної у м. Києві державної адміністрації за № 3109 від 09.09.1996 року (а.с.112-114 т.1). Відповідно до Прикінцевих та перехідних положень ЦК України від 16.01.2003 року, який набрав чинності з 01.01.2004 року до спірних правовідносин застосовуються положення ЦК Української РСР від 18.07.1963 року. ЦК Української РСР від 18.07.1963 року конкретно передбачав норми про недійсність угод, укладених з метою, суперечною інтересам держави і суспільства (ст.49 ЦК України). Стаття 49 ЦК УРСР 1963 року, яка є певним аналогом ст.228 ЦК України, передбачала: якщо угода укладена з метою, завідомо суперечною інтересам соціалістичної держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання угоди обома сторонами - у дохід держави стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання угоди однією стороною з другої сторони стягується в доход держави все одержане нею і все належне з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності ж умислу лише у однієї з сторін все удержане нею за угодою повинно бути повернуто другій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного стягується в доход держави. Згідно з вимогами ст.228 ЦК України, правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним.. Відповідно до положень ст.ст.215, 216 ЦК України, вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків його недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Згідно з вимогами ч.3 ст.215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до роз'яснень п. 5 Постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", особа, яка не є стороною договору, може вимагати визнання його недійсним у тому разі, якщо вона не домагається повернення їй переданого на виконання цього договору майна, а її порушене право може бути відновлене шляхом повернення сторін цього договору до первісного стану. Позовна вимога про застосування наслідків недійсності правочину може бути заявлена як одночасно з вимогою про визнання оспорюваного правочину недійсним чи про встановлення нікчемності правочину, так і у вигляді самостійної вимоги за наявності рішення про визнання оспорюваного правочину недійсним. Якщо позивач посилається на нікчемність правочину для обґрунтування вимоги про застосування наслідків недійсного правочину, суд не вправі посилатися на відсутність судового рішення про встановлення нікчемності правочину, а повинен дати оцінку таким доводам позивача. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 3 грудня 2012 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року, у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовлено. Згідно ухвали Вищого Спеціалізованого Суду України від 25 вересня 2013 року, касаційну скаргу [PERSON] задоволено. Зазначено, що суди на вказані вимоги закону уваги не звернули, не визначились з характером спірних правовідносин та правовою нормою, яка підлягає застосуванню до них, не врахували, що позов заявлено щодо відновлення порушеного права позивача шляхом повернення сторін оспорюваного договору до первісного стану, а тому Рішення Деснянського районного суду м. Києва від 3 грудня 2012 року та ухвалу апеляційного суду м. Києва від 24 квітня 2013 року скасовано, справу передано на новий розгляд до Деснянського районного суду м.Києва. Враховуючи той факт, що під час розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до Деснянської районної у м. Києві державної адміністрації про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру та постановленні рішення від 19.12.2011 року, було встановивлено ті обставини, що довіреність на приватизацію та продаж, договір купівлі-продажу спірної квартири є нікчемні (недійсні) правочини на підставі ст.228 ЦК України з наслідками, передбаченими статтями 216 та 236 ЦК України, а відтак суд приходить до висновку про застосування наслідків недійсного правочину шляхом припинення права власності [PERSON] на вказану квартиру з моменту укладання договору купівлі - продажу та повертає вказану квартиру [ADDRESS] [PERSON], як квартиронаймачу. Статтею 109 ЖК України - передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, встановлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. З урахуванням того, що суд припиняє право власності [PERSON] на вказану квартиру з моменту укладання договору купівлі - продажу від 30.09.1996 року та повертає спірну квартиру [ADDRESS] [PERSON], як квартиронаймачу, за таких обставин відповідач [PERSON] підлягає виселенню зі спірної квартири з усіма проживаючими разом з ним членами сім'ї: [PERSON], [PERSON], а позивач, як квартиронаймач спірного житлового приміщення підлягає вселенню до квартири [ADDRESS]. Суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позовних вимог позивача [PERSON] за заявою представника відповідача - [PERSON], зокрема щодо пропущення позивачем строку позовної давності на витребування майна від добросовісного набувача, зробленою до винесення рішення судом з тих підстав, що приходить до висновку, що перебіг строку позовної давності починається з дня набрання законної сили рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 19.12.2011 року у справі за позовом [PERSON], згідно з яким судом визнано недійсним Свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] на ім'я [PERSON] на підставі рішення органу приватизації Ватутінської районної у м. Києві державної адміністрації за № 3109 від 09.09.1996 року. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, підлягає стягненню з відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користь держави судовий збір у розмірі по 107 грн. 30 коп. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: approved