Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-28 00:00:00

Прокурор звернувся до суду в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України, та уточнивши позовні вимоги, просить суд визнати недійсним рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» в частині оформлення права власності за ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS]; визнати недійсними свідоцтва про право власності, видані ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на підставі рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77, а саме: на корпус [ADDRESS] - свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011009; на корпус [ADDRESS] - свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011010; на корпус [ADDRESS] - свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011012; на корпус [ADDRESS] - свідоцтво про право власності від 21.10.2003 року серії САА № 069036; скасувати державну реєстрацію права власності, проведену Комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на наступні об'єкти нерухомого майна: зареєстроване за [PERSON] право приватної власності на корпус [ADDRESS]; зареєстроване за [PERSON] право приватної власності на нежитлову будівлю по [ADDRESS]; зареєстроване за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності на ? частину кожному на нежитлову будівлю - корпус [ADDRESS]; зареєстроване за [PERSON] право приватної власності на нежитлову будівлю [ADDRESS] та витребувати із незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно - корпус [ADDRESS], із незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно - нежитлову будівлю площею 625,7 кв.м. по [ADDRESS], із незаконного володіння [PERSON] та [PERSON] нерухоме майно - нежитлову будівлю - корпус [ADDRESS], із незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно - нежитлову будівлю [ADDRESS]; визнати право власності за державою в особі Фонду державного майна України на нерухоме майно: корпус № 1 площею 1063,7 кв.м. вартістю 109 007 грн. по [ADDRESS]; нежитлову будівлю площею 625,7 кв.м. вартістю 158 708 грн. по [ADDRESS]; нежитлову будівлю - корпус [ADDRESS] вартістю 47 865 грн.; нежитлову будівлю [ADDRESS] вартістю 809 036 грн. В обґрунтування позову прокурор покликається на те, що відповідно до постанови Ради Міністрів УРСР №606 від 23 квітня 1960 року «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії, будинки відпочинку та пансіонати Міністерство охорони здоров'я зобов'язано було передати у строк до 1 травня 1960 року Українській республіканській раді профспілок з метою поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Згідно з п. 2 вказаної Постанови всі санаторії, в тому числі і санаторій «Троянда» та санаторій «Дністер» у м. Моршин були безкоштовно передані у відання Української Республіканської ради профспілок (Укрпрофради). Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів м. Києва було ухвалено рішення №9971 від 23 грудня 1991 року, яким зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» як підприємство, яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України і створене на майні засновників - Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, частка майна даної Федерації, переданого у статутний фонд товариства, становила 92,92 % розміру статутного фонду. На виконання вимог Постанови Президії Ради Федерації незалежних профспілок України від 22 листопада 1991 року «Про створення акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», відповідно до акту від 24.01.1992 року, у власність останнього було передано майно територіальних санаторно-курортних установ, санаторіїв, будинків відпочинку, а також, відповідно до Переліку до акту від 24 січня 1992 року, в тому числі, цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер», який увійшов до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Рішенням виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року № 77 «Про оформлення права власності за ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» було вирішено оформити право власності за ЗАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер». Комунальним підприємством «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» на підставі даного рішення було проведено реєстрацію права власності на цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер». Вказане рішення ВК Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77 в частині оформлення права власності на вказані об'єкти нерухомого майна суперечить чинному законодавству і підлягає визнанню недійсним. Так, на момент заснування ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» була чинна Постанова Верховної Ради Української PCP «Про захист суверенних прав власності Української PCP» від 29 листопада 1990 року №506, якою було введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP «Про роздержавлення майна». Таким чином, під час створення ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майно, яке передавалося до статутного капіталу товариства, не переходило у його приватну власність, а залишалось і залишається у власності держави. Окрім цього, з моменту проголошення незалежності України, чинними на території України є Конституція, закони, постанови Уряду та інші акти законодавства Республіки. Цей акт набрав чинності з моменту його схвалення. У зв'язку з цим, весь економічний, науковий, технічний потенціал, розміщений на території України, став власністю народу. Згідно з Указом Президії Верховної Ради України «Про передачу підприємств, установ та організацій союзного підпорядкування, розташованих на території України, у власність держави» від 30 серпня 1991 року та ст.1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10 вересня 1991 року майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України. Відповідно до вказаного Закону, рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форми власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття постанови ВРУ від 24.08.1991 року «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними КМУ, вважаються недійсними. З метою збереження в інтересах громадян України майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, відповідно до постанови Верховної Ради України від 10 квітня 1992 року «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу PCP розташовані на території України» майно та фінансові ресурси, розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, постановою Верховної Ради України від 4 лютого 1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. Пунктом 3 зазначеної Постанови також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, Фонд державного майна здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). Зазначені постанови Верховної Ради України є загальнообов'язковими та законними, про що також свідчить розпорядження Президента України «Про заходи щодо майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» № 123/96-рп від 24 травня 1996 року, яким доручалося Уряду у двомісячний термін проінформувати главу держави про стан виконання парламентських постанов та подати на розгляд Верховної Ради України пропозиції щодо вирішення питань права власності на майно зазначених організацій. На виконання вимог постанови Верховної Ради України від 1 листопада 1996 року «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP» Фондом державного майна України було складено перелік установ, організацій і підприємств, які станом на 24 серпня 1991 року знаходилися у віданні Української республіканської ради по туризму та екскурсіях Федерації профспілок України Загальносоюзної конфедерації профспілок (колишнього ВЦРПС). До цього переліку було включено цілісний майновий комплекс санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер». Приналежність майна профспілок до загальносоюзних громадських організацій підтверджується їх статутом. Профспілкові організації діяли за загальним статутом, затвердженим Постановою XVIII з'їзду профспілок СРСР від 1 січня 1987 року та складали масову громадську непартійну організацію - відповідно до 1990 року були загальносоюзною громадською організацією. Згідно з другим розділом статуту, організаційна структура профспілок будувалася за територіальним та галузевим принципом. У республіках діяли республіканські, краєві обласні ради. Згідно з розділом 3 статуту, вищим органом професійних спілок був з'їзд, а також Всесоюзна Центральна Рада Професійних союзів, яка діяла у період між з'їздами. В єдиній системі профспілок колишнього СРСР Укрпрофрада представляла республіканську організацію і мала статус юридичної особи. Таким чином, оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій і на даний час залишається державною власністю, а тому законні підстави для розпорядження Федерацією профспілок України та ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» майном загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу PCP, а саме їх продаж, передача до статутних фондів господарських товариств, відчуження у будь-який інший спосіб, відсутні. Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10 вересня 1991 року встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. Згідно з ст.ст.1,4 Тимчасового Положення «Про Фонд державного майна України», затвердженого постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року, Фонд державного майна України здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю; одним з основних завдань Фонду державного майна України є захист майнових прав України на її території та за кордоном. За вимогами ст. 7 Закону України «Про управління об'єктами державної власності» за Фондом державного майна закріплено повноваження щодо розпорядження майном, що перебуває на балансі громадських організацій колишнього СРСР, яке має статус державного. Статтею 225 ЦК УРСР встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу, належить власнику. Таким чином, майно, передане до статутного фонду ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю, а право розпорядження цим майном належить виключно Фонду державного майна України. В судовому засіданні прокурор Стрийської міжрайонної прокуратури Романів О.В. позовні вимоги підтримав та зазначив, що на момент відчуження ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» прав на спірне майно не мала, діяла вимога щодо реєстрації прав на нерухоме майно, зокрема, ст.ст. 244, 227 ЦК УРСР, Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР Міністерства комунального господарства Української РСР від 31.01.1966р., затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31.01.1966р., погоджена Заступником Голови Верховного суду Української РСР від 15.01.1966р. В той же час, доказів реєстрації прав за ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» на спірні об'єкти нерухомого майна на момент їх відчуження відповідачами не представлено. Тобто, належних правовстановлюючих документів (в розумінні законодавства, що діяло на момент виникнення спірних правовідносин), ні у Федерації незалежних профспілок України, ні у ЗЛТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» ніколи не було, оскільки Федерація незалежних профспілок України не отримувала у власність спірне майно, ні за радянських часів, ні за часів незалежності України. Також, 16.06.1992 р. прийнято Закон України «Про об'єднання громадян», який набув чинності 18.07.1992 р. Вказаним Законом встановлено, що особливості правового регулювання діяльності профспілок визначаються Законом України про профспілки. Такий закон прийнятий значно пізніше, зокрема, особливості правового регулювання, засади створення, права та гарантії діяльності професійних спілок в Україні визначено Законом України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15.09.1999 р. Отже, до набуття чинності даним Законом профспілки в Україні повинні були діяти відповідно до Закону України «Про об'єднання громадян». Відповідно до ст. 21 Закону України «Про об'єднання громадян», об'єднання громадян може мати у власності кошти та інше майно, необхідне для здійснення його статутної діяльності. Об'єднання громадян набуває право власності на кошти та інше майно, передане йому засновниками, членами (учасниками) або державою, набуте від вступних та членських внесків, пожертвуване громадянами, підприємствами, установами та організаціями, а також на майно, придбане за рахунок власних коштів чи на інших підставах, не заборонених законом. Статтею 20 Закону України «Про власність» від 07.02.1991р. було визначено, що професійні спілки та їх громадські об'єднання є суб'єктами колективної власності. Викладені обставини та нормативно - правові акти підтверджують право державної власності на спірне майно. Такі обставини свідчать про те, що ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», не ставши власником майна, не мала права без згоди ФДМ України продавати це майно за спірними договорами купівлі-продажу. Окрім цього, звернув увагу суду на те, що відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» не підлягають задоволенню позови власників майна про визнання недійсними наступних правочинів щодо відчуження цього майна, які були вчинені після недійсного правочину. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених ч.1 ст.388 ЦК України. У зв'язку з цим, вважає, що є недійсними договори купівлі-продажу вказаного нерухомого майна від 19.08.2002 року №4610115/2002-23, укладений між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ТзОВ „Курорт-Поліс", від 10.09.2002 року №4610115/2002-27, укладений між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" та МПП „НІК", від 27.09.2005 року за реєстровим №1-3875, укладений між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" та [PERSON], оскільки дане майно перебувало у державній власності і в подальшому, на підставі незаконного рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року № 77 та при відсутності будь-яких рішень Фонду державного майна України, було зареєстроване на праві колективної власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця", тобто незаконно вибуло з державної власності. Окрім цього, згідно із ст. 48 ЦК УРСР 1963р., яка була чинна на момент укладення договорів купівлі-продажу від 19.08.2002 року №4610115/2002-23, укладений між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та ТзОВ „Курорт-Поліс", від 10.09.2002 року № 4610115/2002-27, укладений між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" та МПП „НІК", недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Як передбачено ч.2 ст.13 ЦК України, чинного на час укладення договору купівлі-продажу від 27.09.2005 року за реєстровим №1-3875, укладеного між закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України „Укрпрофоздоровниця" та [PERSON], при здійсненні своїх прав особа зобов'язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Порушення цієї норми відповідно до ч.1 ст.203 та ст.215 ЦК України є підставою для визнання правочину недійсним. Оскільки на підставі укладених після незаконних договорів подальших договорів купівлі-продажу від 08.12.2006 року за реєстровим №9479, укладеного між [PERSON] та [PERSON], від 13.06.2003 року за реєстровим №4400, укладеного між МПП „НІК" та [PERSON] та [PERSON], від 02.11.2010 року за реєстровим №5792, укладеного між [PERSON] та ТзОВ „Науково-виробниче підприємство „Антрацит-Плюс Лтд.", від 30.09.2002 року за реєстровим №7515, укладеного між ТзОВ „Курорт-Поліс" та [PERSON], від 22.06.2010 року за реєстровим №3990, укладеного між ТзОВ „Пріватфінсервіс" та [PERSON] було зареєстровано право власності, то, у зв'язку з наведеним, просить суд скасувати державну реєстрацію права власності, проведену Комунальним підприємством Львівської обласної ради „Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації" на спірне нерухоме майно, а також витребувати із незаконного володіння відповідачів дане майно, оскільки, відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача, зокрема, у разі, якщо майно вибуло з володіння власника не з його волі іншим шляхом. Крім того, просить поновити строк позовної давності, оскільки про факт неправомірного набуття права власності на корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], Стрийській міжрайонній прокуратурі стало відомо під час прокурорської перевірки у жовтні 2011 року. Саме під час цієї перевірки, в ході якої проводилось вивчення в Стрийському МБТІ інвентаризаційних та реєстраційних справ на об'єкти спірного нерухомого майна, було встановлено факти їх реєстрації за юридичними і фізичними особами та відчуження на підставі договорів купівлі-продажу, у зв'язку з чим причини пропущення трьохрічного строку позовної давності є поважними і порушене право держави підлягає захисту. Згідно із ст.83 ЦК УРСР 1963р., яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77 та оформлення права колективної власності на вказані об'єкти нерухомого майна за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», позовна давність не поширювалася на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння. Також, відповідно до п.4 ч.1 ст.268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу власника чи іншої особи про визнання незаконним правового акта органу місцевого самоврядування, яким порушено його право власності або інше речове право. Окрім цього, звернув увагу, що із змісту відповіді прокуратури Львівської області №07/1-387-06 від 20.07.2008 року, адресованої Моршинському міському голові про результати розгляду звернення виконавчого комітету Моршинської міської ради щодо законності використання ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», його дочірніми підприємствами та структурними підрозділами земельних ділянок у м. Моршині, вбачається, що предметом перевірки була законність використання ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», його дочірніми підприємствами та структурними підрозділами земельних ділянок у м. Моршин, а не законність набуття права власності на спірне нерухоме майно. З наведених підстав, вважає, що строк позовної давності не пропущено, а тому просить в клопотанні відповідачів та їх представників про відмову в задоволенні позову у зв'язку з пропуском строку позовної давності, відмовити. Також, вважає, що твердження представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] про порушення Стрийською міжрайонною прокуратурою Закону України «Про прокуратуру» щодо звернення до суду з даним позов є безпідставними, оскільки підставою представництва прокурором у суді інтересів держави є наявність порушень або загрози порушень економічних, політичних та інших державних інтересів внаслідок протиправних дій (бездіяльності) фізичних або юридичних осіб, що вчиняються у відносинах між ними або з державою. Оформлення права колективної власності на спірне нерухоме майно за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на підставі незаконного рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77 та подальше його відчуження шляхом укладення договорів купівлі-продажу суттєво порушує державні інтереси щодо володіння, користування та розпорядження цим майном. Окрім цього, право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачене п.6 ч.2 ст. 20, ст. 36-1 Закону України «Про прокуратуру». Представник Фонду державного майна України Стефанишин О.Б. підтримала позов прокурора та повідомила суду про те, що Постановою Верховної Ради Української РСР «Про захист суверенних прав власності Української РСР» від 29.11.1990р. №506 введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української РСР «Про роздержавлення майна». Статтею 1 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташованих на території України» від 10.09.1991р. встановлено, що майно підприємств, установ і організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю України. Згідно з Постановою Верховної Ради України від 10.04.1992р. № 2268-ХП «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» майно та фінансові ресурси розташованих на території України підприємств, установ та об'єктів, що перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР вирішено тимчасово передати Фонду державного майна України. Крім того, Постановою Верховної Ради України від 04.02.1994 р. «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» встановлено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загально\-державною власністю. Цією постановою також передбачено, що до законодавчого визначення правонаступників майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР Фонд державного майна здійснює право розпорядження цим майном у процесі приватизації та повноваження орендодавця майнових комплексів підприємств та організацій (їх структурних підрозділів). В той же час, серед майна, яким на даний час володіє Федерація профспілок України, є майно загальносоюзних профспілкових організацій колишнього Союзу РСР, що розташоване на території України (колишньої Української республіканської ради профспілок). Відповідно до Постанови Верховної Ради України «Про проект Постанови Верховної Ради України про тлумачення Постанови Верховної Ради України «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 01.11.1996р. Фонд державного майна України до 01.04.1997р. разом з відповідними громадськими організаціями, у тому числі з ФНПУ, провів інвентаризацію майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР станом на 24.08.1991р. Результати цієї інвентаризації Фондом державного майна України було направлено до Верховної Ради України. Оскільки питання щодо суб'єктів права власності зазначеного майна на законодавчому рівні не врегульовано, майно колишніх профспілкових організацій на даний час залишається державною власністю, а тому правові підстави для зміни форми власності відсутні. Відповідно до Закону України від 10.09.1991 року «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу РСР після прийняття Постанови Верховної Ради України від 24.08.1991р. «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними. Таким чином, на підставі наведених норм права Президія Ради Федерації незалежних профспілок України не вправі була своєю постановою від 22.11.1991 року передавати за актом від 24.01.1992 року у власність створеного нею акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» спірне майно, яке є державною власністю. З огляду на вищенаведене, рішення виконкому Моршинської міської ради від 04.06.2002р. №77 та свідоцтва про право власності, видані ЗАТ ЛОЗПУ «Укрпрофоздоровниця» на підставі рішення виконкому Моршинської міської ради, є незаконними, а тому просить позовні вимоги задоволити. Представник відповідача - Виконавчого комітету Моршинської міської ради Львівської області, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду пояснення, в якому вказав, що об'єкти нерухомого майна, що є предметом спору за позовною заявою із змінами та доповненнями, перебували у власності ЗАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» згідно установчих документів. Рішення №77 від 04.06.2002р. прийняте у відповідності до вимог діючого на час його прийняття ЦК України, а також до Тимчасового положення про порядок реєстрації права власності на нерухоме майно, про що безпосередньо зазначено у його мотивувальній частині. Під час його прийняття виконавчим комітетом детально вивчались також ряд підзаконних нормативних актів, які тим чи іншим чином мали відношення до оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, що перебували у віданні Федерації профспілок за ЗАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» на будівлї санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер». Крім того, позовні вимоги ґрунтуються на Законі України від 10.09.1991 року «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» та Постанові ВРУ № 3943-ХІІ від 04.02.1994 року «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього союзу РСР». Першим нормативним документом встановлено, що майно та фінансові ресурси підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на території України, є державною власністю України, другим було визначено, що тимчасово, до законодавчого визначення об'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, зазначене майно є загальнодержавною власністю. А тому вважає, що посилання на дані нормативні акти є недоцільними з наступних причин. Так, Постанова ВРУ від 04.02.1994 року в частині управління профспілковим майном виконана не була, а Постанова КМУ від 13.01.1995 року №18 це повністю підтверджує, навіть якщо спірне майно відносилось до категорії загальнодержавного у відповідності до Постанови ВРУ від 04.02.1994 року, то позивач не набував функцій управління щодо нього і фактично не набув до цього часу. Так, спірне майно не увійшло до Єдиного реєстру об'єктів державної власності. До 2002 року виконавчий комітет Моршинської міської ради притримувався аналогічної позиції, про що свідчить прийняте 20.11.2002 року рішення №210 «Про розгляд клопотань Прикарпатського ДП ЗАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна лікувально-оздоровчих закладів та допоміжних підприємств, розташованих в м. Моршин», яким було вирішено, що тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності вказаного майна, право власності на нього не оформляти, оскільки, останнє є державною власністю. Проте, вказане рішення виконавчого комітету 28.05.2003 року було скасоване господарським судом Львівської області рішенням по справі №1\\209-20\\03 за позовом Прикарпатського ДП до виконавчого комітету Моршинської міської ради про скасування рішення та зобов'язання оформити право власності на окремі об'єкти нерухомого майна. Підставами скасування було те, що норми, на які посилається Фонд державного майна у даній позовній заяві, не стосується майна профспілкових організацій. Вказане вище рішення суду набрало законної сили, після чого виконавчий комітет і почав оформляти право власності на об'єкти нерухомого майна за Прикарпатським ДП ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Таким чином, вимоги щодо заборони виконавчому комітету приймати рішення по зміні державної форми власності та оформлення прав власності на об'єкти санаторно-курортного призначення є безпідставними. Крім того, у червні-липні 2008 року прокуратурою Львівської області було здійснено перевірку законності використання ЗАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» та його дочірніми підприємствами земельних ділянок у м. Моршині, а також законності перебування у його власності майна профспілкових організацій. Відповідно до результатів перевірки, які надішли на їхню адресу, ЗАТ ЛОЗ ПУ «Укрпрофоздоровниця» є законним власником майна, на якому засноване ДП «СКК Моршинкурорт». При цьому, жодних порушень, крім внесення приписів щодо вжиття заходів до виготовлення нових документів на право користування земельними ділянками у м. Моршин у зв'язку із реорганізацією підприємства не виявлено. На підставі наведеного, просить суд прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України /Т.2 а.с.96-98/. Представник відповідача - Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, однак надіслав на адресу суду пояснення, в якому вказав, що постановою Ради Міністрів охорони здоров'я УРСР №606 від 23.04.1960 року «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» усі діючі госпрозрахункові санаторії (крім туберкульозних), будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки, а також санаторії (крім туберкульозних) і будинки відпочинку, що будуються, Міністерство охорони здоров'я УРСР було зобов'язано передати Українській республіканській раді профспілок в строк до 01.05.1960 року з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Відповідно до п. 2 цієї постанови майно передавалося профспілковим органам у відання. У переліку санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передаються Українській республіканській раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР, що є додатком №1 до вказаної постанови, містяться об'єкти правопопередників відповідача. Трактування Фондом державного майна України терміну «відання», відповідно до постанови від 23.04.1960р., чинним сьогодні законодавством є юридично некоректним виходячи з того, що правовий зміст терміну «відання», що вживається в колишніх Союзі РСР та Українській РСР стосовно керування, управління підприємствами, установами, організаціями не має законодавчого трактування у чинному законодавстві України. Згідно статті 19 Конституції Української Радянської Соціалістичної Республіки в редакції 1937 року, основним змістом відання є не окремо виділені відносини власності, а керування (управління) підприємствами, установами організаціями без будь-яких обмежень. Як відомо в УРСР керування передбачало всі права щодо володіння, користування і розпорядження майном цих юридичних осіб, що сучасним законодавством України трактується як право власності. В наступному, після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, а правонаступником останньої є Федерація професійних спілок України. Рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991 року було зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України, що створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234 350 грн., які передаються товариству у власність, що становить 92,92 % розміру статутного фонду. Відповідно до свого статуту товариство здійснює згідно з законодавством володіння, користування і розпорядження своїм майном (п.1.7). Право власності за Федерацією незалежних профспілок України на майно, передане до статутного фонду ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» було закріплено відповідно до договору «О закрепление прав по владению, пользованию и распоряжению профсоюзним имуществом» від 18.11.1990р. Даний договір сьогодні є чинним і ніким неоспорений. На спірне майно не поширюється дія Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» від 10.09.1991р. №1540-ХП та постанов Верховної Ради України «Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» від 10.04.1992р. №2268-ХП, «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР» від 04.02.1994р. № 3943-ХП, на які посилається Фонд державного майна України в обґрунтування пред'явлених вимог. Так як дані нормативні акти були прийнятті до укладання зазначеного вище договору, проте закон не має зворотної дії в часі, а отже його положення не можуть бути поширеними на цей договір. Крім того, ст. 3 Закону встановлено, що недійсними визнаються майнові договори, яким змінено форму власності, укладені під час дії мораторію, встановленого Постановою ВР Української РСР від 29.11.1990р. Зазначений ж договір було укладено до введення мораторію, а тому посилання на цей Закон є необґрунтованим та безпідставними. Оскільки Федерація незалежних профспілок України в листопаді 1990 року одержала майнові об'єкти на праві власності від Загальної Конфедерації профспілок Союзу РСР по договору в установленому порядку та відповідно до чинного на той час, а перехід права власності до ФПУ та створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» відповідає законодавству України, чинного після проголошення України. Так як це майно не передавалось у відання ВЦРПС, то на нього не може поширюватися дія постанови Верховної Ради України від 10.04.1992 року «Про майнові комплекси і фінансові ресурси громадських організацій колишнього СРСР, розташованих на території України» та постанови Верховної Ради України від 04.02.1994р. «Про майно загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР». Вказане майно з моменту його передачі профспілкам у встановленому порядку державою не вилучалося. Право профспілок на володіння, користування і розпорядження цим майном, в тому числі спірним майном, не оспорено, а тому, відповідно до ст. ст. 28, 48, 49 Закону України "Про власність" є правомірним. Крім того, з прийняттям Конституції України в 1996 році зазначені вище Постанови Верховної Ради від 10 квітня 1992р. №2268-12, від 04.02.1994р. №3943-12, взагалі не можуть застосовуватись, оскільки не відповідають статті 92 Конституції України, згідно з якою правовий режим власності визначається виключно законами України. Крім того, правомірність володіння, користування і розпорядження профспілок спірним майном встановлена постановою Вищого арбітражного суду України від 17.06.1997 року по справі №137/7-7/30, постановою Вищого арбітражного суду України від 06.03.2001р. по справі №04-1/15-6/195, постановою Вищого господарського суду України по справі №2/89 від 27.05.2010р. Предметом справи №137/7-7/30 було не тільки законність створення АТ «Укрпрофоздоровниця», але й законність передачі до статутного фонду Товариства основні фонди і оборотні кошти санаторно-курортних закладів профспілок. Постановою Вищого арбітражного суду України від 06.03.2001р. по справі №04-1/15-6/195 підтверджено право ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», як власника майна на свій розсуд користуватися і розпоряджатися належним йому майном, в тому числі створювати дочірні підприємства та передавати в їх статутний фонд належне майно. Предметом спору по даній справі було визнання недійсними частини 2 пункту 1.4. та пункту 4.1 в частині розміру статутного фонду Статуту Прикарпатського дочірнього підприємства ЗАТ «Укрпрофоздоровниця». Частина 2 пункту 1.4. статуту визначає перелік санаторіїв, які були включені в статутний фонд дочірнього підприємства, а саме: «Дністер», «Троянда» та інші. Свої вимоги Фонд державного майна України обґрунтовував з тих підстав, що майно Ради Федерації незалежних профспілок України було державною власністю, а отже включення нерухомого майна до статутного фонду Прикарпатського ДП ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» регіональне відділення ФДМУ по Львівській області вимагало визнати незаконним. Законність прийняття Виконавчим комітетом Моршинської міської ради рішення №326 від 13.10.2005р. про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна санаторію «Світанок» та рішення Виконавчого комітету Моршинської міської ради №255 від 17.09.2003р., №159 від 16.03.2006р. про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна: спальний корпус №2 санаторію «Дністер», Палац культури, літній театр палацу культури, дитячий садок дошкільної установи «Веселка», підприємство матеріально-технічного постачання, Бальнеологічна лікарня, бювет мінеральних вод, вже були предметом судових спорів, а саме: рішенням господарського суду Львівської області від 03.12.2009р. по справі №2/89, яким у задоволенні позову Фонду державного майна України до Виконавчого комітету Моршинської міської ради, Стрийського МБТІ, за участю третіх осіб: ДП «СКК «Моршинкурорт», ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», Федерація професійних спілок України про визнання недійсним рішення №326 від 13.10.2005р. та №255 від 17.09.2003р. відмовлено. Постановою Львівського апеляційного адміністративного суду від 25.01.2010р. по справі №2/89 та постановою Вищого господарського суду України по справі №2/89 від 27.05.2010р. рішення господарського суду Львівської області по справі №2/89 залишено без змін. Господарськими судами по даній справі було встановлено, що майно санаторно-курортних закладів ДП „СКК «Моршинкурорт» ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» не є державною власністю. Виконавчим комітетом Моршинської міської ради прийнято рішення від 20.11.2002р. №210 «Про розгляд клопотань Прикарпатського ДП ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» про оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна лікувально-оздоровчих закладів та допоміжних підприємств, розташованих у м. Моршин. Вказаним рішенням Виконавчий комітет Моршинської міської ради вирішив тимчасово, до законодавчого визначення суб'єктів права власності майна загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташованого на території України, питання права власності на об'єкти нерухомого майна лікувально-оздоровчих закладів та допоміжних підприємств, розташованих в м. Моршин, не вирішувати, оскільки зазначене майно є загальнодержавною власністю, з підстав аналогічних наведених позивачем у даній справі. Проте, господарським судом Львівської області було винесено рішення по справі №1/209-20/209 від 28.05.2003р., яким скасовано рішення Виконавчого комітету Моршинської міської ради від 20.11.2002р. №210 та зобов'язано Виконавчий комітет Моршинської міської ради оформити право власності на об'єкти нерухомого майна, так як дане майно - спірні будівлі є майном господарського товариства та утвореного ним у 2000 році Прикарпатського ДП, а не громадської організації. Згідно з положеннями ст. 10 Закону України «Про підприємства в Україні», в редакції чинній як на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», так і на момент укладення спірного договору, майно підприємства становлять основні фонди та оборотні кошти, а також інші цінності, вартість яких відображається в самостійному балансі підприємства. Майно підприємства відповідно до законів України, статуту підприємства та укладених угод належить йому на праві власності, повного господарського відання або оперативного управління. Статтею 12 Закону України «Про господарські товариства», в редакції чинній момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», визначено, що товариство є власником, зокрема, майна, переданого йому засновниками і учасниками у власність; іншого майна, набутого на підставах, не заборонених законом. Відповідно до ч.1 ст.28 Закону України «Про власність», в редакції чинній на момент створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», об'єктами права власності громадських об'єднань, у тому числі професійних спілок, благодійних та інших громадських фондів, є майно культурно-освітнього та оздоровчого призначення, грошові кошти, акції, інші цінні папери, жилі будинки, споруди виробничого і невиробничого призначення, обладнання, устаткування, транспортні засоби та інше майно, необхідне для забезпечення діяльності, передбаченої їх статутами (положеннями). Громадські об'єднання можуть мати у власності підприємства відповідно до цілей, зазначених в їх статутах, і в порядку, передбаченому законодавчими актами України. Крім цього, відповідно до статті 20 Закону ВР СРСР «Про професійні спілки, права та гарантії їхньої діяльності» № 1818-1 від 10.12.1990р., який діяв до прийняття Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» від 15 вересня 1999 року N 1045-ХІУ «Профспілки відповідно до їхніх статутних цілей і завдань мають право у встановленому порядку провадити зовнішньоекономічну діяльність, створювати профспілкові банки, страхові й акціонерні товариства, спільні комерційні підприємства, займатися видавничою діяльністю, формувати необхідні фонди солідарності, культурно-освітні та інші необхідні фонди», що відповідно і зробила Федерація профспілок України створивши у 1991 році закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця». Відповідно до ЗУ «Про управління об'єктами державної власності», повноваження Фонду державного майна України зводяться в основному до того, що Фонд здійснює права розпорядження майном державних підприємств у процесі їх приватизації, створення спільних підприємств, здійснення повноважень щодо організації та проведення приватизації майна державних підприємств, здійснення повноважень орендодавця майна державних підприємств і організацій, їх структурних підрозділів. Постановою КМУ від 14.04.2004р. №467 «Про затвердження Положення про Єдиний реєстр об'єктів державної власності» на Фонд державного майна було покладено обов'язок формування реєстру з метою ведення обліку об'єктів державної власності. Вищий господарський суд України в інформаційному листі від 19.05.2006р. №01-8/1124 вказує судам на те, що відповідно до вищезгаданої постанови Фонд державного майна України наказом №461 від 15.03.2006р. затвердив Класифікатор державного майна та розробив нову версію автоматизованої системи «Юридичні особи», яка розміщена на веб-сайті ФДМУ для загального користування, відомості про включення до нього об'єктів ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» відсутні. 11.06.2006р. Фонд державного майна України видав інструктивний лист про порядок упорядкування обліку юридичних осіб, проведення інвентаризації майна та надання відомостей до Єдиного реєстру об'єктів державної власності. Законом визначено порядок вирішення питання оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна і першочерговим, за даних обставин, є прийняття рішення Виконавчим комітетом місцевої ради. Звернення до суду можливе тільки за наявності відмови Виконавчого комітету задоволити подану заяву або у випадках визначених Тимчасовим положенням та Цивільним кодексом України. Фонд державного майна України із заявою про оформлення права власності на спірні об'єкти не звертався. Вказані обставини також свідчать про те, що станом на день розгляду справи спір між Фондом державного майна України та Виконавчим комітетом Моршинської міської ради відсутній. Тому на підставі наведеного вважає, що рішення Виконавчого комітету Моршинської міської ради №77 від 04.06.2002 року жодним чином не порушують права та інтереси позивача, не мають ніякого відношення до Фонду державного майна України, так як об'єкти нерухомого майна зазначені в оспорюваному рішенні є власністю ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», що є підставою для відмови в позові. Фондом державного майна України не надано доказів щодо набуття ним функцій по управлінню спірним майном, як таким, що перебуває у процесі приватизації, здійснення повноважень орендодавця цього майна, у відповідності до вказаних постанов ВР України, і, як наслідок не обґрунтовано наявність порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів у спірних правовідносинах. Також не додано жодних доказів про те, що спірне майно перебуває у держаній власності. Тому на підставі наведеного просить в позові відмовити за безпідставністю. Крім того, позовна заява в частині визнання недійсним рішення ВК Моршинської міської ради подана до суду після закінчення строку позовної давності, а тому просить застосувати норми ЦК України у зв'язку з пропуском строку звернення до суду (Т.1 а.с.158-164, Т.2 а.с.105-106). Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, однак подала на адресу суду письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (Т.2 а.с.19-21), інтереси відповідача в судовому засіданні представляють - [PERSON] та [PERSON], а тому суд за згодою сторін вирішив розглянути справу у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.169 ЦПК України. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилася, однак подала на адресу суду письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (Т.2 а.с.12-18), інтереси відповідача в судовому засіданні представляє - [PERSON], а тому суд за згодою сторін вирішив розглянути справу у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.169 ЦПК України. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні просить в задоволенні позову відмовити, застосувати строки позовної давності та зазначив, що вважає себе добросовісним набувачем майна, звертає увагу суду, що позов подано прокурором більше ніж через десять років, за цей час він вклав багато коштів, відремонтував значну частину приміщень та будівлі, і жодного закону при цьому не порушив. Відповідач [PERSON] з позовними вимогами прокурора не погодився, просить суд застосувати строки позовної давності та звернути увагу, що санаторії, про які йде спір не внесені в реєстр Фонду державного майна, окрім цього ними зроблено значні покращення та відбудовано значну частину приміщень. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просить суд в задоволенні позову відмовити та врахувати, що справа носить політичний характер, оскільки на протязі десяти років ніхто вказаним майном не цікавився, а зі зміною влади майно, яке на законних підставах належить їм на праві власності з невідомих причин намагаються відібрати, не врахувавши, що вони є добросовісними набувачами і вклали в це майно значні кошти. Відповідач [PERSON], будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, однак подав на адресу суду письмове заперечення, в якому просить в задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі (Т.1 а.с.100-102), а тому суд за згодою сторін вирішив розглянути справу у відсутності відповідача, що відповідає вимогам ст.169 ЦПК України. В запереченні відповідач зазначив, що спірне майно ним придбано 22.06.2010р. на публічних торгах (з аукціону), які проводилися товариством з обмеженою відповідальністю «ПРІВАТФІНСЕРВІС», останнє постановою господарського суду м.Києва від 12.03.2010р. по справі №15/116-6-28/48-6 було визнано банкрутом, а ТзОВ «Київський універсальний банк» - кредитором, припинено процедуру розпорядження майном, відкрито ліквідаційну процедуру. На момент продажу власником спірної будівлі було ТзОВ «Пріватфінскрвіс», що підтверджується Витягом з реєстру прав власності на нерухоме майно № 26258477 від 31.05.2010р., виданим КП ЛОР «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації». З цього Витягу вбачається, що ТзОВ «Пріватфінсервіс», в свою чергу, набуло спірну будівлю на підставі договору купівлі-продажу. Будучи власником майна, ТзОВ «Пріватфінсервіс» передало його в іпотеку. Через неможливість виконати свої зобов'язання перед банком ТзОВ «Пріватфінсервіс» було визнано банкрутом, а належне йому майно, в тому числі і корпус № 3, - продано з публічних торгів. Він придбав будівлю корпусу № 3 на законних підставах (на публічних торгах, що проводилися уповноваженою особою в законний спосіб) за відплатним договором, таким чином - є добросовісним набувачем. Про будь-які обставини, на які посилається позивач у своєму позові, зокрема - щодо незаконності рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від.04.06.2002р. №77 про визнання права власності на майно за Закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» та подальших змін власників цього майна - йому нічого не було відомо. Ставши переможцем відкритих публічних торгів, він придбав нежитлову будівлю корпусу [ADDRESS] за 453.659,20 грн. Після того, як ним було придбано спірну будівлю, ним було здійснено її реконструкцію, капітальний ремонт, внесено значні кошти на покращення об'єкту, які є невіддільними від нього. На даний час в цьому корпусі функціонує готель курортного типу. Просить суд в задоволенні позову відмовити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечила та навела мотиви, аналогічні викладеним в запереченні Приватного акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» (Т.1 а.с.158-164, Т.2 а.с.105-106). Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні в задоволенні позову просить відмовити та пояснила, що позивачем не зазначено та не підтверджено матеріалами справи, які саме вимоги ст.203 ЦК України не дотримано в момент вчинення правочину, адже при укладенні договору купівлі-продажу корпусу [ADDRESS], процедура оформлення таких договір була дотримана сторонами в повному обсязі та без порушень вимог ЦК України. Крім того до позовних вимог просить застосувати строк позовної давності три роки, оскільки його перебіг почався 08.12.2006 року та закінчився по спливу трьох років 08.12.2009р., і підстав для збільшення позовної давності позивачем не було наведено, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити. Представник відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON] - [PERSON] заперечив проти позовних вимог та зазначив, що спірне майно ніколи не було державною власністю України, на яке має розповсюджуватися дія статті 1 Закону України «Про підпри\-ємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на тери\-торії України» (від 10 вересня 1991 p.): «майно та фінансові ресурси підпри\-ємств, установ та інших об'єктів союзного підпорядкування, розташованих на те\-риторії України, є державною власністю України». Постановою №606 від 23 квітня 1960р. «Про передачу профспілкам санато\-ріїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» визначено, що з метою подальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок у цій важливій справі та на виконання постанови Ради Міністрів Союзу PCP від 10 березня 1960 року № 335 "Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку", Рада міністрів Української PCP зобов'язала Міністерство охорони здоров'я УРСР передати до 1 травня 1960 року Українській республіканській Раді профспілок госпрозрахункові санаторії Моршин-1, Моршин-2, Моршин-3, Моршин-4 за адресою: Львівська об\-ласть, смт. Моршин, а також Поліклініку за адресою Львівська область, смт. Моршин. Тобто, у Постанові №606 від 23.04.1960 р. йдеться про передачу майнових комплексів від Міністерства охорони здоров'я УРСР до Української республікан\-ської Ради профспілок. Стаття 75 Конституції СРСР від 1936 р. визначала що зага\-льносоюзні міністерства керують на всій території СССР. Стаття 77 мала вичер\-пний перелік загальносоюзних міністерств. У статті 72 говорилось про те, що мі\-ністри СРСР керують галузями державного управління, що входять у компетен\-цію СРСР, тобто галузями союзного підпорядкування. У статті 13 Конституції СРСР станом на 26.12.1990 р. дається визначення державної власності, а саме «Державною власністю є загальносоюзна власність, власність союзних республік, власність автономних республік, автономних облас\-тей, автономних округів, країв, областей та інших адміністративно - територіальних одиниць (комунальна власність).» Майнові комплекси, що є предметом спору, не підпадають під поняття «об'єктів союзного підпорядкування». На реалізацію Декларації про державний суверенітет України був прийн\-ятий Закон №697-ХІІ «Про власність» від 07 лютого 1991 р. Стаття 2 визначила право власності. Право власності охороняється законом. Держава забезпечує стабільність правовідносин власності. Власність виступає в таких формах: індивідуальна (особиста і приватна трудова), колективна, держав\-на. Всі форми власності є рівноправними. У частині 2 статті 8 Закону №697-ХІІ «Про власність» зазначено, що відно\-сини власності, не врегульовані цим Законом, регулюються Цивільним ко\-дексом Української PCP та іншими законодавчими актами. Стаття 49 визначає, що володіння майном вважається правомірним, якщо інше не буде встановлено судом, арбітражем, третейським судом. Стаття 50 Закону регулює відносини власності у частині витребування май\-на з чужого незаконного володіння. Частина 1 даної статті визначає, що власник має право вимагати повернен\-ня (віндикації) свого майна з чужого незаконного володіння, а відповідно до час\-тини 2 на вимоги про повернення майна з чужого незаконного володіння встановлюється трирічна позовна давність. Твердження Позивача, про те що до правовідносин стосовно майна, що є предметом спору, має бути застосована стаття 83 Цивільного Кодексу УРСР від 1963 p., яка була чинною на час прийняття рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 року №77 у частині того, що позови не по\-ширювались на вимоги державних організацій про повернення державного майна з незаконного володіння є хибним. Законом № 697-ХІІ «Про власність» від 07.02.1991 р. врегульовані відносини власності. Тому судом має бути застосова\-ний саме цей спеціальний Закон, а не Цивільний кодекс Української PCP. Стаття 16 Цивільного Кодексу України у пункті 2 визначає способи захи\-сту цивільних прав та інтересів судом та відрізняє визнання правочину недійсним та визнання незаконними рішення органу місцевого самоврядування, їхніх поса\-дових і службових осіб. Посилання позивача на пункт 4 частини 1 статті 268 Цивільного кодексу України є незаконним та необґрунтованим. Верховний Суд України в Узагальненні від 24.11.2008 р. «Практика розгля\-ду судами цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначив, що необхідно проаналізувати використання терміна "недійсність" у цивільному законодавстві, оскільки у суддів та учасників процесу виникають певні труднощі в йо\-го розумінні. Зокрема, у ЦК цей термін застосовується до: визнання прав інтелек\-туальної власності недійсними (статті 469, 479, 499); недійсності заборони відступлення права грошової вимоги (ст.1080); визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину (ст.1301); недійсності права вимоги (статті 197, 519); недійсності зобов'язання (статті 198, 548, 565); недійсності акта (ст.882); недійсності чека (ст.1102) тощо. Це становище невиправдано розширює поняття "недійсність", підстави його застосування та правові наслідки. Зокрема, некоректним є застосування цього те\-рміна до нормативно-правових актів - у цьому випадку може йтися про їх нечинність або неправомірність (незаконність, протиправність), а також до документів, якими оформлюється, підтверджується право, оскільки право не може бути недій\-сним - воно або є, або ні. Відповідно, за правилами недійсності правочинів не можна визнавати доку\-менти, які за своїм змістом не є правочинами. Вбачається, що до таких документів слід відносити, наприклад, рішення органів державної влади; свідоцтва (про право власності на житло, про право на спадщину, про придбання майна з публічних то\-ргів, державний акт на земельну ділянку, ордер тощо); рішення, записи про реєст\-рацію (реєстрація домоволодіння, актів громадянського стану); протоколи загаль\-них зборів господарських товариств, рішення загальних зборів громадських об'\-єднань, розпорядження про реєстрацію за місцем проживання фізичної особи та багато інших документів (акт приймання-передачі, товариші чек). У Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду ци\-вільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав», на яку посилається позивач у заяві про уточнення позовних вимог, у 2 частині пункту 25 зазначено, що до вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388 ЦК) відносяться, зокрема, такі випадки, як вчинення правочину під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника власника з другою стороною, тобто у всіх випадках, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного во\-лодільця). У частині 1 пункту 26 зазначено, що суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, виче\-рпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Стрийський міжрайонний прокурор просить на підставі статті 388 ЦК України витребувати із незаконного володіння [PERSON] нерухоме майно - нежитлову будівлю [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 3122017). У частині 2 статті 388 ЦК України зазначено, що майно не може бути ви\-требувано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, вста\-новленому для виконання судових рішень. У пункті 30 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розряду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист власності та інших речових прав» зазначено, що застосовуючи положення частини другої статті 388 ЦК про те, що майно не може бути витребу\-вано від добросовісного набувача, якщо воно було продане у порядку, встановле\-ному для виконання судових рішень, суд повинен мати на увазі, що позов власни\-ка про витребування майна в особи, яка придбала його в результаті публічних то\-ргів, проведених у порядку, встановленому для виконання судових рішень, підля\-гає задоволенню лише в тому разі, якщо торги були визнані недійсними, оскільки відповідно до частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати май\-но, яке вибуло з володіння поза його волею, і в добросовісного набувача. Окрім цього, під час розгляду справи прокуратурою неодноразово було заявлено, що під час перевірки, в ході якої проводилось вивчення в Стрийському МБТІ інвен\-таризаційних та реєстраційних справ на об'єкти нерухомого майна було встанов\-лено факти їх реєстрації за юридичними і фізичними особами та відчуження на підставі договорів купівлі-продажу. Перевірка проводилась у жовтні 2011 р. Перевірка проводилась на підставі «Завдання про проведення перевірок до\-держання вимог законодавства під час відчуження та використання державного майна, що перебуває у віданні професійних спілок та щодо захисту громадян на оздоровлення», що надійшло від прокуратури Львівської області 04.10.11 р. У даному випадку має місце порушення з боку прокурора процедури звер\-нення до суду у частині визнання недійсним рішення виконавчого комітету Моршинської міської ради від 04.06.2002 р. № 77; визнання недійсними свідоцтва про право власності, що видані закритому акціонерному товариству лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на корпуса санаторіїв «Троянда» та «Дністер»», які були оформлені у період 2002 - 2003 років; скасування державної реєстрації права власності, що була проведена кому\-нальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» на корпуса санаторіїв «Троянда» та «Дністер у період з 2002 р. по 2006 р. Докази, що стосуються предмету позову отримані з порушення процедури перевірки, що визначені у Законі «Про прокуратуру» та в Завданні про проведення перевірки. Прокуратура під час перевірки вийшла за межі повноважень. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Комунальне підприємство Львівської обласної ради "Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації", будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явився, а тому суд за згодою сторін вирішив розглянути справу у відсутності третьої особи, що не суперечить правовим приписам ст.169 ЦПК України. Представники третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору - Товариство з обмеженою відповідальністю «Курорт - Поліс», Мале приватне підприємство «НІК», будучи належним чином повідомленими про час і місце розгляду справи в судове засідання не з'явилися, а тому суд за згодою сторін вирішив розглянути справу у відсутності третіх осіб, що не суперечить правовим приписам ст.169 ЦПК України. Суд, заслухавши пояснення сторін та дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. В судовому засіданні встановлено такі факти та відповідні їм правовідносини. 22 листопада 1991 року Радою Федерації незалежних професійних спілок України прийнято постанову №ІІ-ІІ-І «Про створення Акціонерного товариства лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця», відповідно до якої з метою радикальної перебудови управління курортами профспілок, поліпшення санаторно-курортного лікування та відпочинку трудящих України, прискорення формування нових економічних основ лікувально-оздоровчого процесу, ефективного використання матеріальної бази, будівництва та реконструкції діючих санаторіїв, пансіонатів та будинків відпочинку вирішено створити на базі санаторно-курортних закладів, підприємств, об'єднань та установ профспілок України за пайовим внеском Фонду соціального страхування України Акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» з акціонерним капіталом 1089384 тис. карбованців /Т.1 а.с.36/. Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної Ради м. Києва № 1971 від 23.12.1991 року було зареєстровано ЗАТ «Укрпрофоздоровниця», яке є правонаступником Української республіканської ради по управлінню курортами профспілок, оздоровниць і господарств, об'єднань санаторно-курортних закладів профспілок України, що створено на майні засновників Федерації професійних спілок України та Фонду соціального страхування України з тимчасової втрати працездатності. При цьому, вкладом Федерації професійних спілок України є основні фонди та оборотні кошти санаторно-курортних закладів, підприємств і організацій профспілок загальною вартістю 751234 350 грн., які передаються товариству у власність, що становить 92,92 % розміру статутного фонду. Правомірність створення ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» була підтверджена рішенням Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 р. по справі № 137/7 за позовом Фонду державного майна України до Федерації профспілок України, Фонду соціального страхування України, АТ «Укрпрофоздоровниця» про визнання недійсними установчих документів. Цим рішенням було відмовлено у задоволені позову. Рішення Вищого арбітражного суду України від 20.01.1997 р. по справі №137/7 було переглянуте в порядку статті 92 Арбітражного процесуального кодексу України та Постановою від 17.06.1997 р. зазначене рішення залишено без змін. Постановою Ради Міністрів охорони здоров'я УРСР № 606 від 23.04.1960 року «Про передачу профспілкам санаторіїв і будинків відпочинку Міністерства охорони здоров'я УРСР» всі діючі госпрозрахункові санаторії (крім туберкульозних), будинки відпочинку, санаторні пансіонати, курортні поліклініки, а також санаторії (крім туберкульозних) і будинки відпочинку, що будуються, Міністерство охорони здоров'я УРСР було зобов'язано передати Українській республіканській раді профспілок в строк до 01.05.1960 року з метою дальшого поліпшення організації відпочинку і санаторно-курортного обслуговування трудящих і підвищення ролі профспілок. Слід зазначити, що перехід права власності на об'єкти санаторно - курортного призначення від держави до профспілкових органів вказаною постановою не передбачено, а відповідно до п. 2 цієї постанови майно передавалося профспілковим органам у відання. Відповідно до додатку №1 до постанови Ради Міністрів УРСР від 23.04.1960 року № 606 до переліку санаторіїв, будинків відпочинку і пансіонатів, що передаються Українській республіканській Раді профспілок Міністерством охорони здоров'я УРСР увійшло спірне майно. Відповідно до статуту професійних спілок СРСР, затвердженого постановою XVIII з'їзду профспілок СРСР від 01.01.1987р., професійні спілки були загальносоюзною громадською організацією, до складу якої входили республіканські ради, у тому числі й Українська республіканська Рада профспілок. Після розпаду СРСР правонаступником Української республіканської Ради профспілок стала Рада Федерації незалежних профспілок України, правонаступником якої є Федерація професійних спілок України. 24.01.1992 року між Федерацією незалежних професійних спілок України та Акціонерним товариством «Укрпрофоздоровниця» був підписаний акт приймання-передання майна, відповідно до якого акціонерне товариство лікувально-оздоровчих установ профспілок України «Укрпрофоздоровниця» прийняло майно територіальних санаторно-курортних установ профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та допоміжних об'єктів, підвідомчих Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок, в об'ємі та розмірі згідно з додатком /Т.1 а.с.37-38/. Відповідно до довідки № 24-08/07 виданої Прикарпатським ДП ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» 29.07.2002 р., станом на 30.07.2002 р. на балансі філії підприємства рахується: корпус [ADDRESS] - 1960р., корпус [ADDRESS], м. Моршин - 1960р., корпус [ADDRESS] - 1960р., корпус [ADDRESS] - 1960р., корпус [ADDRESS] - 1932р. /Т.1 а.с.12/. Рішенням виконавчого комітету Моршинської ради від 04.06.2002 року №77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» було вирішено оформити право власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на вказані будівлі /Т.1 а.с.10/. На підставі даного рішення ВК Моршинської міської ради від 04.06.2002р. № 77 ЗАТ «Укрпрофоздоровниця» в особі Генерального директора Прикарпатського ДП Черкеса С.О. звернулося до Стрийського ДК МБТІ з заявою про реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на будівлі санаторію «Троянда» та санаторію «Дністер» /Т.1 а.с.11/. 14 серпня 2002 року на підставі рішення ВК Моршинської міської ради Стрийського району Львівської області від 04.06.2002р. № 77 Стрийським державним комунальним міжрайонним бюро технічної інвентаризації було зареєстровано на праві колективної власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» корпус [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011009 /Т.1 а.с.13/), корпус [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011010 /Т.1 а.с.16/), корпус [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 14.08.2002 року № 011012 /Т.1 а.с.15/), корпус [ADDRESS] (свідоцтво про право власності від 21.10.2003 року серія САА №069036 /Т.1 а.с.17/). Рішенням сесії Моршинської міської ради від 09.09.2008 року № 863 вулицю [ADDRESS] перейменовано на [ADDRESS]. Згідно договору купівлі-продажу від 19.08.2002 року № 4610115/2002-23, закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» продало товариству з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс» корпус [ADDRESS] та корпус [ADDRESS] /Т.2 а.с.31-32/. Згідно договору купівлі-продажу від 10.09.2002 року № 46101.15/2002-27, закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» продало малому приватному підприємству «НІК» корпус [ADDRESS] /Т.2 а.с.33-35/. З реєстру прав власності на нерухоме майно від 20.09.2006 р. вбачається, що 26.09.2002 року товариство з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс» продало [PERSON] корпус [ADDRESS] /Т.1 а.с.18/. З договору купівлі - продажу від 08.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за №9479 вбачається, що [PERSON] продав [PERSON] корпус [ADDRESS] /Т.1 а.с.23/. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 08.12.2006 року, зареєстрованого в реєстрі за № 9479, комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 18.12.2006 року зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на корпус [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 16113980). Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.09.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 7515, товариство з обмеженою відповідальністю «Курорт-Поліс» продало [PERSON] корпус [ADDRESS] /Т.1 а.с.25/. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 30.09.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за №7515, комунальним підприємством Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 08.09.2004 року зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на нежитлову будівлю площею 625,7 кв.м. по [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 7355346) /Т.1 а.с.21/. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 13.06.2003 року, зареєстрованого в реєстрі за №4400, мале приватне підприємство «НІК» продало [PERSON] та [PERSON] рівних частинах кожному корпус [ADDRESS] /Т.1 а.с.26/. На підставі даного договору комунальним підприємств Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 27.06.2003 року зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] право приватної власності на частину кожному на нежитлову будівлю - корпус [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 1436440). Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 27.09.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за №1-3875, закрите акціонерне товариство лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» продало [PERSON] корпус [ADDRESS] /Т.2 а.с.36-37/. В судовому засіданні встановлено та сторонами не заперечується, що відповідно до нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 07.10.2005 року, зареєстрованого в реєстрі за № 4171, [PERSON] продав ТзОВ «Пріватфінсервіс» корпус [ADDRESS]. Згідно нотаріально посвідчено договору купівлі-продажу від 22.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №399 ТзОВ «Пріватфінсервіс» продало [PERSON] корпус [ADDRESS] /Т.1 а.с.27/. На підставі нотаріально посвідченого договору купівлі-продажу від 22.06.2010 року, зареєстрованого в реєстрі за №3990, комунальним підприємства Львівської обласної ради «Стрийське міжрайонне бюро технічної інвентаризації» 21.02.2011 року зареєстровано за [PERSON] право приватної власності на нежитлову будівлю [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 3122017). Суд вважає, що ПрАТ лікувально - оздоровчих закладів профспілок України "Укрпрофоздоровниця", не маючи на це законних підстав, незаконно відчужило передане їй у відання нерухоме майно, виходячи з наступного. Так, Постановою Верховної Ради Української PCP від 29.11.1990 року № 506 «Про захист суверенних прав власності Української PCP» введено мораторій на території республіки на будь-які зміни форми власності і власника державного майна до введення в дію Закону Української PCP про роздержавлення майна, який був скасований 04.03.1992р. постановою Верховної Ради України від 04.03.1992р. за № 2164-ХІІ про введення в дію Закону України «Про приватизацію майна державних підприємств». Слід звернути увагу, що в період дії мораторію Федерація незалежних профспілок України на підставі дослідженого судом акту від 24.01.1992р. передало у власність акціонерного товариства лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» майно територіальних санаторно-курортних установ профспілок, санаторіїв, будинків відпочинку, пансіонатів, лікувальних та підсобно-допоміжних об'єктів, підвідомчих колишній Українській республіканській раді по управлінню курортами профспілок в обсягах та сумі згідно додатку, до якого увійшло й спірне майно. Відповідно до ст.ст.1,3 Закону України «Про підприємства, установи та організації союзного підпорядкування, розташовані на території України» майно підприємств, установ, організацій та інших об'єктів союзного підпорядкування є державною власністю. Слід зазначити, що ст. 4 вказаного Закону встановлено, що рішення державних органів, органів громадських, політичних, кооперативних, інших організацій і підприємств, посадових осіб, а також договори та інші угоди, прийняті чи здійснені на основі законодавства СРСР щодо зміни власника і форм власності, а також створення акціонерних та спільних підприємств за участю органів влади та управління Союзу PCP після прийняття постанови Верховної Ради України від 24 серпня 1991 року «Про проголошення незалежності України» без узгодження з відповідними органами управління, визначеними Кабінетом Міністрів України, вважаються недійсними. Постановою Верховної Ради України «Про майнові комплекси та фінансові ресурси громадських організацій колишнього Союзу РСР, розташовані на території України» від 10 квітня 1992 року передбачено, що майно та фінансові ресурси розташовані на території України підприємств, установ та об'єктів, які перебували у віданні центральних органів цих організацій, до визначення правонаступників загальносоюзних громадських організацій колишнього Союзу РСР тимчасово передано Фонду державного майна України. Отже, законодавець передбачив, що внаслідок передачі майнових комплексів у відання Української республіканської Ради профспілок, правонаступником якої після розпаду Союзу РСР стала рада Федерації незалежних профспілок України, а у подальшому - Федерація професійних спілок України, форма їх власності не змінюється і передане майно залишається у власності держави. Майно, передане до статутного фонду ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», є державною власністю і не може відчужуватися без згоди власника - Фонду держмайна України. Окрім цього, суд вважає за необхідне звернути увагу на правовий висновок Судової палати у господарських справах Верховного Суду України, викладений у постанові від 25.09.2007 року, згідно з яким правовий статус майна, яке передано до статутного фонду ПрАТ «Укрпрофоздоровниця» є майном державної власності. В силу приписів ст. 1 Тимчасового положення про Фонд державного майна України, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 р., Фонд державного майна здійснює державну політику у сфері приватизації державного майна та виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавною власністю. Будь-яке майно, яке за час існування Союзу РСР було передано, зокрема, профспілковим організаціям, належало до державної власності та передавалось останнім виключно у відання. Проте передача майна у відання ніяким чином не є передачею майна у власність з огляду як на різне правове значення даних форм управління майном, так і на юридичні наслідки реалізації прав на це майно. Спірне майно, яке перебувало у віданні Української республіканської Ради профспілок та в подальшому було передано ПрАТ лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця», також є державною власністю і повноваження щодо управління майном державної власності, в тому числі і спірним майном, з урахуванням вищевикладеного, було покладено саме на Фонд державного майна України. Викладена правова позиція щодо необхідності та правомірності застосування при вирішенні даного спору саме приведених вище положень законодавства знайшла своє відображення у судовій практиці вищих судових інстанцій України по аналогічним спорам щодо визначення форми власності майна, переданого у відання профспілковим організаціям колишнього СРСР (постанови Вищого господарського суду України від 11.02.2009 р. по справі № 2-26 /8897.2-08, від 07.04.2010 р. по справі № 20-3-30/475-05-11719, постанови судової палати у господарських справах Верховного Суду України від 25.09.2007 р. та від 16.09.2008 р.). Статтею 658 ЦК України встановлено, що право продажу майна, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власнику. Оскільки корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS] та корпус [ADDRESS] та корпус [ADDRESS] не перебували у власності ради Федерації незалежних профспілок України, це майно без законних підстав вибуло з державної власності та було передано у власність ПрАТ «Укрпрофоздоровниця», а останнє не мало права без згоди Фонду державного майна України відчужувати спірне майно. Таким чином, враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у суду є всі підстави вважати підставними позовні вимоги Стрийського міжрайонного прокурора Львівської області в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно. Згідно зі ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних, або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових правовідносин. За змістом вказаних процесуальних норм, об'єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, і саме вони є підставою для звернення особи за захистом із застосуванням відповідного способу захисту. Суд звертає увагу на наведені вимоги цивільного процесуального закону та з'ясовує, чи порушені права позивача з боку відповідачів, та які саме. Відповідно застосування судом строку позовної давності без вирішення питання про наявність чи відсутність порушення права позивача порушує принцип законності і обгрунтованості рішення та суперечить статі 215 ЦПК України, яка визначає зміст судового рішення, за положеннями якої суд в обов'язковому порядку має спочатку встановити чи були порушені невизнані або оспорені права позивача, а вже потім вирішувати чи підлягає порушене право до захисту у обраний ним спосіб чи слід застосувати строк позовної давності. Аналогічні роз'яснення містить п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цієї особи, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З огляду на зміст статей про строки позовної давності, їх положення про правові наслідки спливу строку позовної давності, які можуть застосовуватися лише у тих випадках, коли буде доведено існування самого суб'єктивного права і факт його порушення або оспорювання, суд вважає, що в задоволенні матеріально-правової вимоги Стрийського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності на звернення до суду, виходячи з наступного. Згідно з п.п.6,7 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України в редакції від 16 січня 2003 року правила цього Кодексу про позовну давність застосовуються до позовів, строк пред'явлення яких, встановлений законодавством, що діяло раніше, не сплив до набрання чинності цим Кодексом. До позовів про визнання заперечуваного правочину недійсним і про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину, право на пред'явлення якого виникло до 01 січня 2004 року, застосовується позовна давність, встановлена для відповідних позовів законодавством, що діяло раніше. Відповідно до ст. 76 ЦК Української РСР право на позов виникає з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Винятки з цього правила, а також підстави зупинення і переривання перебігу строків позовної давності встановлюються законодавством Союзу РСР і ст.ст. 78 і 79 цього Кодексу. Відповідно до ст.ст. 71, 75, 80 ЦК Української РСР загальний строк для захисту права за позовом особи, право якої порушено (позовна давність), встановлюється в три роки. Закінчення строку позовної давності до пред'явлення позову є підставою для відмови в позові. Позовна давність застосовується судом, арбітражем або третейським судом незалежно від заяви сторін. Як на підставу для звернення до суду 08.02.2012 року Стрийський міжрайонний прокурор покликався на той факт, що про неправомірне набуття права власності на спірне майно Стрийській міжрайонній прокуратурі стало відомо під час прокурорської перевірки у жовтні 2011 року. Саме під час цієї перевірки, в ході якої проводилось вивчення в Стрийському МБТІ інвентаризаційних та реєстраційних справ на об'єкти нерухомого майна, зазначені у позові, було встановлено факти їх реєстрації за юридичними і фізичними особами та відчуження на підставі договорів купівлі-продажу, у зв'язку з чим причини пропущення трьохрічного строку позовної давності є поважними і порушене право підлягає захисту. Так, матеріалами справи встановлено, що 04.10.2011 року Стрийський міжрайонний прокурор Львівської області Степанчак Н. у зв'язку з виконанням завдання прокуратури Львівської області з питань дотримання законодавства при збереженні державного майна, яке знаходиться у віданні Федерації незалежних профспілок України звернувся у Стрийське МБТІ з вимогою про надання матеріалів та копій документів на спірне нерухомо майно (Т.1 а.с.57-58). 18.10.2011 року та 14.11.2011 року на виконання вказаної вище вимоги Стрийське МБТІ надало Стрийській міжрайонній прокуратурі Львівської області копії документів з інвентаризаційних та реєстраційних справ на нерухоме майно (Т.1 а.с.55-56, 59). Із змісту відповіді прокуратури Львівської області №07/1-387-06 від 20.07.2008 року, адресованої Моршинському міському голові про результати розгляду звернення виконавчого комітету Моршинської міської ради щодо законності використання ЗАТ „Укрпрофоздоровниця", його дочірніми підприємствами та структурними підрозділами земельних ділянок у м. Моршин вбачається, що предметом перевірки була законність використання ЗАТ „Укрпрофоздоровниця", його дочірніми підприємствами та структурними підрозділами земельних ділянок у м. Моршин, а не законність набуття права власності на корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS], корпус [ADDRESS] (Т.2 а.с.152-154). У п. 4.1. Постанови Пленуму Вищого господарського суду України «Про деякі питання практики застосування позовної давності у вирішенні господарських спорів» від 29.05.2013 р. №10 передбачено, що початок перебігу позовної давності визначається за правилами статті 261 ЦК України. Якщо у передбачених законом випадках з позовом до господарського суду звернувся прокурор, що не є позивачем, то позовна давність обчислюватиметься від дня, коли про порушення свого права або про особу, яка його порушила, довідався або мав довідатися саме позивач, а не прокурор. У таких випадках питання про визнання поважними причин порушення позовної давності може порушуватися перед судом як прокурором, так і позивачем у справі. Суд не приймає до уваги доводи прокурора, що моментом з якого прокурор дізнався про порушення права позивача є обставини проведення перевірки. За змістом роз'яснення, яке міститься в п. 6 рішення Конституційного Суду України у справі за конституційними поданнями Вищого арбітражного суду України та Генеральної прокуратури України щодо офіційного тлумачення положень статті 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) представництво прокуратурою України інтересів держави в суді є одним із видів представництва в суді. За правовою природою представництво в суді є правовідносинами, в яких одна особа (представник) на підставі певних повноважень виступає від імені іншої особи (довірителя) і виконує процесуальні дії в суді в її інтересах, набуваючи (змінюючи, припиняючи) для неї права та обов'язки. Представництво прокурором інтересів держави в суді відрізняється від інших видів представництва рядом специфічних ознак: складом представників та колом суб'єктів, інтереси яких вони представляють, обсягом повноважень, формами їх реалізації. Таким чином, прокурор, як представник держави в особі відповідного органу може бути наділений лише правами, належними особі, яку він представляє. Сторони в судовому процесі мають рівні права, тому прокурор, який звернувся з позовом в інтересах держави не має в розумінні чинного ЦПК України та законодавства привілейованого статусу порівняно з іншими учасниками процесу, зокрема, особою в інтересах якої він звернувся. Таким чином, суд вважає, що дія правового інституту позовної давності та положення щодо наслідків її спливу, встановлені законом, мають розповсюджуватися на всіх учасників судового процесу, у тому числі на прокурора. Відповідно до ст.13 ЦПК прокурор бере участь в розгляді цивільних справ по-перше, коли постає питання про захист інтересів держави і, по-друге, захищає інтереси тих громадян, які за станом свого здоров'я або з других поважних причин не можуть захистити свої права. Прокурор, який бере участь у справі несе обов'язки і користується правами сторін. Як вбачається з матеріалів справи строк позовної давності почав перебіг з 04.06.2002 р., тобто з моменту, коли виконавчий комітету Моршинської ради прийняв рішення №77 «Про оформлення права власності за закритим акціонерним товариством лікувально-оздоровчих закладів профспілок України «Укрпрофоздоровниця» на будівлі санаторію «Троянда» та будівлю санаторію «Дністер» (Т.1 а.с.10), і, коли про це стало відомо власнику майна - Фонду державного майна України, а закінчився 04 червня 2005 року. З матеріалів справи вбачається, що прокурор звернувся до суду з позовом 08.02.2012 р., тобто майже через десять років з дня прийняття рішення. Позов заявлено в особі Фонду державного майна України без обґрунтування пропуску строку позовної давності саме Фондом. Як власник майна, так і прокуратура у встановлені законом строки для захисту свого цивільного права або інтересу не звернулися із зазначеним позовом. Поважних причин для поновлення позовної давності не встановлено. Підстави вважати, що прокурору стало відомо про порушення прав держави під час проведення перевірки, в судовому засіданні не доведено і жодними доказами не підтверджено, а тому в задоволенні позовних вимог слід відмовити за пропуском позовної давності на звернення до суду, про що заявлено позивачами шляхом подання до суду письмових заяв (Т.2 а.с.9-11,46-47,102-104, 105-106). Крім того, відповідно до статті 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Суд вирішує цивільні спори на підставі Конституції України, цього Кодексу, інших законодавчих актів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України (частина 1 статті 4 Господарського процесуального кодексу України). Конвенція про захист прав людини та основоположних свобод, яка, серед іншого, регулює діяльність Європейського суду з прав людини, була ратифікована Верховною Радою України 17.07.1997 р. Рішення Європейського суду з прав людини є обов'язковими до застосування для кожної з країн-учасниць Конвенції, оскарженню не підлягають і є частиною національного законодавства країни-учасниці. Відповідно до статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Як зазначено у рішенні Європейського суду з прав людини від 09.01.2013 р. у справі "Олександр Волков проти України", строк давності переслідує декілька важливих цілей, зокрема забезпечує правову визначеність і завершеність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко заперечувати, дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень відносно подій, які відбувались в далекому минулому на основі доказів, які з часом можуть стати ненадійними та недостатніми (див. Stubbings and Others v. the United Kingdom, 22 October 1996, § 51, eports 1996 IV). Суд постановив, що процесуальні норми направлені на забезпечення належного правосуддя і дотримання принципу правової визначеності, і заявники повинні розраховувати, що ці норми будуть застосовуватись. За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі "Хаджинастасиу проти Греції" національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію; у рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Кузнєцов та інші проти Російської Федерації" зазначено, що ще одним завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи "Серявін та інші проти України", "Проніна проти України") і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції. Згідно з частиною 1 статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованого Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Рішенням Європейського суду з права людини від 24.06.2003 № 44277/98 "Стретч проти Сполученого Королівства" встановлено, що, оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, то в такому випадку мало місце "непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції", отже визнання недійсним договору, згідно якого покупець отримав майно від держави, та подальше позбавлення його цього майна на підставі того, що державний орган порушив закон, є неприпустимим. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справу "Рисовський проти України" (№ 29979/04) 20 жовтня 2011 року, установив порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначивши, що при вирішенні питання щодо процедури скасування ухвали органу владних повноважень не було передбачено достатніх гарантій недопущення зловживання зі сторони суб'єкта владних повноважень. Міжнародною судовою установою встановлено порушення національним суб'єктом владних повноважень прав заявника на отримання належного відшкодування шкоди, завданої припиненням помилково наданого йому права на землю; встановлено відсутність строку, протягом якого відповідні рішення можуть бути скасовані, а також відношення суб'єктів владних повноважень до ситуації заявника було непослідовним, нескоординованим, що створило тривалий стан невизначеності щодо права заявника на земельну ділянку. У вказаному рішенні Європейський суд підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов'язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок. Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу (див., mutatis mutandis, рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), заява № 36548/97, п. 58, ECHR 2002-VIII). Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов'язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, п. 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року). У контексті скасування помилково наданого права на майно принцип «належного урядування» може не лише покладати на державні органи обов'язок діяти невідкладно, виправляючи свою помилку (див., наприклад, рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), п. 69), а й потребувати виплати відповідної компенсації чи іншого виду належного відшкодування колишньому добросовісному власникові (див. зазначені вище рішення у справах «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 53, та «Тошкуце та інші проти Румунії» (Toscuta and Others v. Romania), п. 38). Приймаючи згідно з цими принципами висновки національних судів, що процедура відповідала нормам чинного національного законодавства, Суд не переконаний, що вона передбачала достатні гарантії від зловживань із боку державних органів. По-перше, видається, що ця процедура дозволяє державним органам ретроспективно позбавляти особистих прав, наданих помилково, без будь-якого відшкодування добросовісним правовласникам. По-друге, видається, що вона надає державним органам можливість позбавляти таких прав за власним бажанням, у будь-який час і без залучення сторін, чиї інтереси зачіпаються. Суд зазначає, що можливість заінтересованих сторін оскаржити таке позбавлення до суду звичайно зменшує ймовірність свавільного тлумачення застосовних норм матеріального права державними органами, які стверджують, що помилилися. З іншого боку, те, що їх повноваження з перегляду власних рішень, включаючи випадки виявлення помилки, не обмежено жодними часовими рамками, має суттєвий негативний вплив на юридичну визначеність у сфері особистих прав і цивільних правовідносин, що шкодить принципу «належного урядування» та вимозі «законності», закріпленим у статті 1 Першого протоколу. Беручи до уваги наведене, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог Стрийського міжрайонного прокурора в інтересах держави в особі Фонду Державного майна України про визнання недійсними рішень органу місцевого самоврядування, визнання недійсними свідоцтв про право власності, визнання недійсними договорів купівлі-продажу, скасування державної реєстрації, витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання права власності на майно слід відмовити у зв'язку з пропуском строку позовної давності на звернення до суду.

Outcome: dismissed