Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-27 00:00:00

Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволені. Звернено за іпотечним договором, укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк" та [PERSON] посвідченим 21.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поведьонковою І.І., стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 139,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, та земельну ділянку, загальною площею 0,074 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення ділянки: для ведення будівництва, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною, визначеною на час продажу, та зарахування коштів від реалізації для покриття заборгованості станом на 09.09.2014 року за укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк" " та [PERSON] договором кредиту №2007/670-2.06/217 від 21.12.2007 року.Стягнено з [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], ідентифікаційний [NUMBER] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (р/р 37393131000490 в Одеському відділенні ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023, ЄДРПОУ 00039019, місцезнаходження: 01033, м.Київ, вул.Ковпака,29) судовий збір у розмірі 3654 грн.(три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні). Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.04.2016 року справу за апеляційною скаргою представника [PERSON] - [PERSON] на рішення Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17.11.2015 року по цивільній справі за позовом публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, направлено до Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області для ухвалення додаткового рішення. В судове засідання сторони не з'явилися про дату час та місце судового засідання повідомлялися належним чином, причини неявки суду невідомі. У зв'язку із неявкою сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи, що неявка сторін в судове засідання не перешкоджає розгляду справи по суті, суд вважає за можливе у відповідності до ч.3 ст.220 ЦПК України ухвалити додаткове рішення у відсутність не з'явившехся осіб . Дослідивши матеріали справи, ретельно перевіривши всі надані докази, суд прийшов до наступного. За змістом п.1, ч.1 ст. 220 ЦПК України, суд, що ухвалив рішення, може за заявою осіб, які беруть участь у справі, чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо, зокрема: стосовно якої-небудь позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення. На виконання вимог ухвали апеляційного суду Одеської області від 06.04.2016р. та вимог ЦПК України , додаткове рішення підлягає ухваленню судом, що його ухвалив. Судом встановлено, що позивачем заявлено вимогу про стягнення заборгованості, звернення стягнення на предмет іпотеки, визнання права власності та виселення без надання іншого житлового приміщення. Рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року позовні вимоги публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» до [PERSON], третя особа: [PERSON] про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки - задоволені. Звернено за іпотечним договором, укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк" та [PERSON] посвідченим 21.12.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Одеської області Поведьонковою І.І., стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок, загальною площею 139,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, та земельну ділянку, загальною площею 0,074 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення ділянки: для ведення будівництва, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], шляхом продажу предмета іпотеки з прилюдних торгів за ціною, визначеною на час продажу, та зарахування коштів від реалізації для покриття заборгованості станом на 09.09.2014 року за укладеним між акціонерним комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк" " та [PERSON] договором кредиту №2007/670-2.06/217 від 21.12.2007 року.Стягнено з [PERSON], [INFO], паспорт серії [NUMBER], ідентифікаційний [NUMBER] на користь ПАТ «Укрсоцбанк» (р/р 37393131000490 в Одеському відділенні ПАТ «Укрсоцбанк», МФО 300023, ЄДРПОУ 00039019, місцезнаходження: 01033, м.Київ, вул.Ковпака,29) судовий збір у розмірі 3654 грн.(три тисячі шістсот п'ятдесят чотири гривні). Отже, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 17 листопада 2015 року не вирішеним залишилось позовні вимог, щодо визнання права власності та виселення без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою апеляційного суду Одеської області від 06.04.2016р. вищевказану цивільну справу повернуто до суду першої інстанції для ухвалення додаткового рішення. Вказані обставини є підставою для ухвалення додаткового рішення у справі за ініціативою суду. Що стосується вимоги, щодо визнання права власності за ПАТ «Укрсоцбанк» на іпотечне майно, слід відмовити з огляду наступне. Законом України «про іпотеку» у разі порушення зобов'язання передбачена можливість і звернення стягнення на предмет іпотеки і визнання права власності , як вид задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 33 ЗУ «Про іпотеку» зокрема, передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 37 ЗУ «Про іпотеку», зокрема іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки.Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. \ Частина перша статті 37 в редакції Закону N 800-VI ( 800-17 ) від 25.12.2008 \ Пунктом 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що з урахуванням положень ч. 3 ст. 33, ст. 36, ч. 1 ст. 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У відповідності до ч.1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно до ч.1 ст. 627 ЦК України , відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору. 1. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. 2. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Статтею 629 ЦК УКраїніи передбачено , що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Наявним у справі є іпотечний договір від 21 грудня 2007р. Укладений між акціонерним-комерційним банком соціального розвитку "Укрсоцбанк", назву якого змінено на ПАТ «Укрсоцбанк» та [PERSON], який є майновим поручителем [PERSON] відповідно до якого іпотекодавець передає іпотекодержателю у якості забезпечення виконання позичальником основного зобов'язання наступне нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 139,6 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцю на праві особистої приватної власності на підставі договору дарування, та земельна ділянка, загальною площею 0,074 га, що розташована за адресою: [ADDRESS], цільове призначення ділянки: для ведення будівництва, та належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі державного акту на право приватної власності на земельну ділянку (серія [NUMBER]), виданого на підставі договору дарування земельної ділянки, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER] (а.с.9-10). Стаття 2 вказаного договору містить права та обовязки сторін. П.п.2.4.3 ,2.4.4 вказаного договору передбачено, що у разі порушення умов договору наявним є право іпотекодержателя на задоволення забезпеченою іпетекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Отже, за змістом та пунктами вказаного договору передбачено право іпотекодержателя на задоволення забезпеченою іпотекою вимог шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, наявна домовленість сторін іпотечного договору, у разі порушення зобов'язання, про задоволення вимог іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки. Позивачем заявлено вимогу про звернення стягнення на предмет іпотеки та вимогу про визнання права власності на предмет іпотеки,. Судом позовну вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки у розумінні ст.ст.33,39 ЗУ «Про іпотеку» - задоволено, натомість вимога про визнання права власності задоволенню не підлягає. Оскільки , для задоволення вимог іпотекодержателя на іпотечне майно шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, іпотечний договір повинен містити застереження, яке передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. Вказаний іпотечний договір такого застереження не містить. Вимога до іпотечного договору щодо такого застереження прямо передбачена ст.37 ЗУ « Про іпотеку». Однак, іпотечний договір від 21 грудня 2007 року, зареєстрований в реєстрі №3620 № містить лише можливість звернення стягнення на предмет іпотеки, а не містить можливість визнання право власності на іпотечне майно, що у сенсі статті 629 ЦК України є підставою для відмови у задоволенні вимоги про визнання права власності. Що стосується позовних вимог про виселення без надання іншого житлового приміщення суд приходить до наступного. Згідно із частиною третьою статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду здійснюється відповідно до статті 39 Закону України «Про іпотеку». Так, згідно із частинами першою, другою статті 39 цього Закону в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є жилий будинок або жиле приміщення. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК УРСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК УРСР регулює порядок виселення громадян. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частини третьої статті 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити жилий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють жилий будинок або жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України «Про іпотеку» підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже, за змістом зазначених норм особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. Виселення громадян з іпотечного майна, придбаного за рахунок кредитних коштів, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання (частина четверта статті 109 ЖК УРСР). При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Зазначена правова позиція викладена в постанові ВСУ від 21 жовтня 2015 року. З огляду на те, житловий будинок , що є предметом договору іпотеки, придбано відповідачем не за рахунок отриманого кредиту (свідоцтво про право власності на житловий будинок від 20.10.2006р.), суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог про виселення.

Outcome: dismissed