Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-25 00:00:00

Позивач 08.12.2016 року звернувся до суду з вказаним позовом мотивуючи тим, що [INFO] померла його мати [PERSON], після смерті якої залишилося спадкове майно у вигляді житлового будинку з відповідними господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] та земельної ділянки для будівництва і обслуговування даного житлового будинку загальною площею 0,0910 га, що розташована за вказаною вище адресою, він прийняв спадщину після смерті матері у встановлений строк, як спадкоємець першої черги за законом, інші спадкоємці відсутні, але постановою нотаріуса йому відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину на зазначене спадкове майно, оскільки відсутні правовстановлюючі документи про право власності на вказане нерухоме майно. А тому позивач просив суд визнати за ним право власності на спадкове майно: житловий будинок з відповідними господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,0910 га для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована за вказаною адресою, після померлої [INFO] [PERSON]. За ухвалою судді Білоцерківського міськрайонного суду Київської області [PERSON] від 09.12.2016 року було відкрито провадження по справі. Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 15.03.2017 року справу розподілено на суддю Дмитренко А.М. у зв'язку зі звільненням судді [PERSON] у відставку та ухвалою від 17.03.2017 року прийнято до провадження. В судовому засіданні представник позивача надав заяву про уточнення позовних вимог та просив суд визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами під [ADDRESS] Київської області в порядку спадкування за законом: на 1/4 частину після померлого [INFO] батька [PERSON] та на 3/4 частини після померлої [INFO] матері [PERSON]. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час розгляду справи повідомлений належним чином, в матеріалах справи є письмове клопотання відповідача щодо розгляду справи без участі представника Білоцерківської міської ради Київської області. 3-я особа - приватний нотаріус Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Зінченко Ольга Андріївна до суду також не з'явилася, надіслала письмове клопотання щодо розгляду справи без її участі. Заслухавши пояснення представника позивача, оглянувши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Так, по справі встановлено, що [INFO] помер [PERSON] -батько позивача, що стверджується копією свідоцтва про його смерть /а.с.23/ та копією свідоцтва про народження позивача /а.с.21/. Згідно Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру /спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину/ за № 47381409 від 10.04.2017 року, спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася, заповіту померлий не залишав. Відповідно до п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України 2003 року, правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. В п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» роз'яснено, що спадкові відносини регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 01 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати , застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. Отже, до спірних правовідносин необхідно застосовувати норми ЦК України 1963 року про спадкування, оскільки спадкодавець помер [INFO] і спадщину було прийнято до 01.01.2004 року. За ст.524 ЦК України 1963 року спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Якщо немає спадкоємців ні за законом, ні за заповітом, або жоден з спадкоємців не прийняв спадщини, або всі спадкоємці позбавлені заповідачем спадщини, майно померлого за правом спадкоємства переходить до держави. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу /ст.525 ЦК/. Згідно ст.529 цього Кодексу, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно положень ст.549 ЦК 1963 року визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. На час відкриття спадщини після смерті [PERSON] діяла Інструкція про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріальними конторами Української РСР, затверджена наказом Мінюсту України від 31.10.1975 року № 45/5 /втратила чинність на підставі наказу Мінюсту № 18/5 від 14.06.1994 року/, за п.124 якої свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям, що прийняли спадщину, тобто тим, які фактично вступили в управління або володіння спадковим майном чи подали заяву в державну нотаріальну контору про прийняття спадщини (ст.549 Цивільного кодексу УРСР). Доказом вступу в управління чи володіння майном можуть бути: довідка управління будинками, правління житлово-будівельного кооперативу, виконавчого комітету місцевої Ради депутатів трудящих про те, що спадкоємець безпосередньо перед смертю спадкодавця проживав разом з ним, або про те, що спадкоємцем було взяте майно спадкодавця; довідка фінансового органу, органу держстраху чи іншого органу про те, що спадкоємцем після відкриття спадщини сплачувались податки або страхові платежі по обов'язковому окладному страхуванню або збори; квитанція про сплату податку, платежу, збору; копія рішення суду, яке вступило в законну силу, про встановлення факту своєчасного прийняття спадщини; запис в паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець був постійно прописаний в спадковому будинку в період шести місяців після дня смерті спадкодавця, та інші документи, що підтверджують факт вступу спадкоємця в управління чи володіння спадковим майном. Враховуючи вищенаведені правові норми, суд вважає, що спадщину після смерті спадкодавця прийняли позивач [PERSON] та його мати [PERSON], оскільки згідно довідки управління адміністративних послуг Білоцерківської міської ради від 18.04.2017 року № 2223 /а.с.165/, померлий [PERSON] дійсно був зареєстрований по [ADDRESS] по день смерті [INFO], на день смерті спадкодавця за вказаною адресою були зареєстровані [PERSON] -син та [PERSON] -дружина. За ст.ст.560, 561 ЦК 1963 року спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається також державною нотаріальною конторою при переході спадкового майна до держави. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. А як передбачено в п.123 вказаної вище Інструкції, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. З матеріалів справи вбачається, що за рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради від 29.03.1961 року № 192 було затверджено представлений матеріал Білоцерківським БТІ по обміру земель будівельних кварталів та зареєстровано за землекористувачами будівельних кварталів, в т.ч. кв. № 308-311, [ADDRESS] -зареєстровано присадибних участків в кв. метрах -910; підлягає до вилучення та зарахування до Міськземфонду як лишки земельних дільниць в кв. метрах -204; залишено в тимчасовому користуванні лишки присадибної ділянки -204. Наведене стверджується копією архівного витягу з вказаного рішення /а.с.7/. Згідно копії інвентаризаційної справи за березень 1961 року по домоволодінню [ADDRESS] /а.с.11-12/, в Білоцерківському МБТІ було зареєстровано за [PERSON] 05.04.1961 року на підставі наведеного вище рішення виконкому за № 192 від 29.03.1961 року земельну ділянку площею 910 кв.м, реєстровий номер 3851. В судовому засіданні також встановлено, що 20.11.1953 року на ім'я [PERSON] виконавчим комітетом Ротецької сільської ради Білоцерківського району затверджено план-схему забудови садиби по [ADDRESS] та надано дозвіл [NUMBER] на будівництво житлового будинку по типовому проекту за вказаною адресою, що стверджується копіями цих документів /а.с.141-143/. З копії технічного паспорта МБТІ на садибний /індивідуальний/ житловий будинок [ADDRESS] /а.с.13-15/ вбачається, що житловий будинок побудовано в 1955 році загальною площею 73,9 кв.м, житлова площа -29,6 кв.м. Правовстановлюючі документи на даний житловий будинок за життя [PERSON] не були оформлені, право власності на даний житловий будинок по даний час не зареєстровано, про що свідчить довідка Комунального підприємства Київської обласної ради «Південне бюро технічної інвентаризації» від 09.11.2016 року № 2528 /а.с.20/. Батьки позивача [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 20.01.1948 року, що стверджується Витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію шлюбу від 15.11.2016 року /а.с.22/. Тобто, вказаний вище будинок було побудовано під час перебування батьків позивача у зареєстрованому шлюбі. Відповідно до ст.22 КпШС України, який діяв на час виникнення спірних правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. За ст.28 цього Кодексу, в разі поділу майна, яке є спільною сумісною власністю подружжя, їх частки визнаються рівними. Отже, після смерті батька позивача спадщина відкрилася тільки на його частку, що становила 1/2 частину спадкового майна, спадщину після його смерті прийняли позивач та мати позивача, на що вказано вище, тобто, кожний із них успадкував 1/4 частину від спадкового майна, до складу якого входив житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами під [ADDRESS]. По справі також встановлено, що [PERSON] -мати позивача померла [INFO], що стверджується копією свідоцтва про її смерть /а.с.104/. З матеріалів справи вбачається, що 27.10.2016 року приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу в Київській області Зінченко Ольгою Андріївною відкрито спадкову справу № 38/2016 після смерті [PERSON] на підставі заяви [PERSON] про оформлення спадщини, що стверджується копією вказаної спадкової справи /а.с. 96-118/. За ст.1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Положеннями ст.1261 ЦК України передбачено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За ст.1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. За ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Як встановлено судом, позивач прийняв спадщину після смерті матері, як спадкоємець першої черги за законом, оскільки проживав з нею за однією адресою до дня її смерті, інші спадкоємці за законом чи за заповітом відсутні. За ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. В судовому засіданні встановлено, що до складу спадкового майна входить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] Київської області. Приватним нотаріусом Зінченко О.А. відмовлено позивачу в оформленні спадкових прав та видачі свідоцтва про право на спадщину на вказаний вище житловий будинок через відсутність правовстановлюючих документів на майно, що вбачається з постанови нотаріуса від 18.11.2016 року за № 608/02-31 /а.с.9/. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до норм ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. За ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За ч.1 ст.182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до ст.3 Закону України « Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. А згідно ст.4 цього Закону, права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав та їх обтяжень була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав та їх обтяжень діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав та їх обтяжень. Тобто, виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 01.07.2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5 і зареєстроване в Мін'юсті 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами). Отже, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 1 липня 2004 року "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав шляхом звернення до нотаріальної контори за видачею свідоцтва про право на спадщину. Такі правові висновки викладені в Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування». Як вказано вище в рішенні, нотаріусом відмовлено позивачу в оформленні спадкових право на нерухоме майно. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року за № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Вказана вище Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР передбачала обов'язкову реєстрацію (інвентаризацію) будинків і домоволодінь у межах міст і селищ (п. 4 Інструкції). А згідно п.27 Інструкції в разі будівництва, з дозволу виконкому місцевої Ради депутатів трудящих, після закінчення будівництва та прийняття нового будинку в експлуатацію, забудовнику повинно бути видано на підставі відповідного рішення виконкому місцевої Ради депутатів трудящих свідоцтво про право власності. В Листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» вказується на те, що порядок оформлення права власності на об'єкти нерухомого майна, на які відсутні акти прийняття їх в експлуатацію, наведено в ДБН А.3.1-3-94 "Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів" та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, в якому, зокрема, роз'яснюється: - по об'єктах, що збудовані до 5 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови КМУ від 5 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об'єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається БТІ. Виходячи зі змісту наведених нормативних актів, громадяни, які збудували житлові будинки до 5 серпня 1992 року, могли за умови прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями отримати правовстановлюючі документи на будинок, навіть якщо його споруджено самовільно (самочинно) на земельній ділянці, яка перебуває в їх законному користуванні або у приватній власності. За наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 5 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. В судовому засіданні встановлено та вище вказано на те, що батьку позивача було надано дозвіл на будівництво будинку, який побудовано відповідно до генерального плану будівництва на земельній ділянці, яка була виділена у користування батьку позивача у встановленому законом порядку. Але правовстановлюючі документи на житловий будинок не виготовлялися. Після смерті матері [PERSON] позивач прийняв спадщину за законом на 3/4 частини спадкового майна. Згідно ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. А тому суд вважає, що до позивача перейшло право на спадкування зазначеного нерухомого майна, але він позбавлений можливості оформити свої спадкові права на будинок у нотаріальному порядку. Отже, суд вважає за можливе визнати за позивачем право власності на вказаний вище житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] - на 1/4 частину та після смерті [PERSON] -на 3/4 частини.

Outcome: approved