Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-08 00:00:00

Харківський національний медичний університет звернувся 31.01.2018 року до Дзержинського районного суду м. Харкова з позовом до [PERSON], законний представник якої [PERSON], третя особа: Служба у справах дітей по Шевченківському району Управління служб у справах дітей Департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради про стягнення заборгованості за проживання в гуртожитку університету за період з 01.09.2016 р. по 31.08.2017 роки у сумі 7013,22 грн. та судового збору у сумі 1684, 00 грн. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що оскільки після зарахування відповідачки до числа студентів, 01.09.2016 р. між нею та позивачем, було укладено договір № 440 про найм (оренду) житлової кімнати в гуртожитку позивача, за яким відповідачка взяла на себе зобов'язання своєчасно сплачувати в установлений термін за проживання в гуртожитку університету і додаткові послуги, якими вона користується. Однак, всупереч вимогам договору № 440 від 01.09.2016 р. жодного разу оплати відповідачкою здійснено не було, у зв'язку з чим, станом на 31.08.2017 р. у неї перед позивачем утворилася заборгованість за проживання у гуртожитку в сумі 7013,22. В добровільному порядку, шляхом переговорів вирішити питання не вдалося, тому в силу ст. 4 ЦПК України, ст. 526, 629 ЦК України позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права. В позовній заяві позивач зазначив, що у зв'язку з тим, що на момент подачі позовної заяви відповідачка була неповнолітньою, в якості законного представника відповідача було залучено матір відповідачки, [PERSON], та в якості третьої особи - Службу у справах дітей по Шевченківському району управління служб у справах дітей департаменту праці та соціальної політики Харківської міської ради. Законним представником відповідачки було надано до матеріалів справи заперечення проти позову з додатками, в якому не визнавала позовні вимоги в помному обсязі та просила відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на статус відповідачки та її сім'ї, як внутрішньо переміщеним особам, та в силу положень ЗУ «Про охорону дитинства» та ЗУ «Про вищу освіту» тому має право на безоплатне проживання в гуртожитку. При цьому, не спростовували факту укладення договору на проживання в гуртожитку між відповідачкою та позивачем. Також законний представник позивача просила стягнути з позивача витрати, які понесла відповідачка та її законний представник, пов'язані з вимушеним приїздом до Харкова для участі в судовому процесі (транспорт, харчування) в розмірі 600 грн. та в розмірі 669,18 грн. на залізничні квитки, проте доказів в обґрунтування даних сум не було надано. Третьою особою було подано заяву про розгляд справи без їх участі. Представником позивача, 21.03.2018 року до канцелярії суду було подано письмові пояснення на заперечення, в яких зазначає, що у зв'язку з тим, що оскільки згідно відповіді управління праці та соціального захисту населення України Голосівської районної у місті Києві державної адміністрації сім'я відповідачки отримує щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг згідно Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 « Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальнихпослуг» з 01.10.2015 року по теперішній час», то права на безоплатне проживання в гуртожитку за період з з 01.09.2016 р. по 31.08.2017 р. відповідачка не мала. Також 21.03.2018 року через канцелярію суду представником позивача до матеріалів було подано клопотання про вилучення з числа учасників цивільної справи законного представника відповідачки та третьої особи у зв'язку з досягнення відповідачкою повноліття та заяву про доручення письмових доказів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити, вказала, що заперечення відповідачки та її представника є безпідставними та необґрунтованими. Відповідачка в судовому засідання проти задоволення позову заперечувала, посилаючись на підстави зазначені в запереченні проти позову. Представник відповідача заперечувала проти позовних вимог, зазначила, що не має підстав для задоволення позову. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню виходячи із наступного: З матеріалів справи вбачаєтсья, що Наказом № 337-с ХНМУ від 06.08.2016 р. [PERSON], було зараховано в число студентів Харківського національного медичного університету на 1 курс денної форми навчання за спеціальністю «Медицина» за державним замовленням з 01.09.2016 р. 08.08.2016 р. між [PERSON] зі згоди її матері, [PERSON], та ХНМУ, в особі ректора проф. [PERSON] було укладено угоду № 160363 про підготовку фахівця з вищою освітою. 01.09.2016 р. між [PERSON] та ХНМУ, в особі проректора з АГР [PERSON] було укладено договір № 440 про найм (оренду) житлової кімнати в гуртожитку ХНМУ. Відповідно до п. 3.2.3. договору № 440 від 01.09.2016 р.(далі - договір), відповідач взяв на себе зобов'язання своєчасно сплачувати в установлений термін за проживання в гуртожитку університету і додаткові послуги, якими він користується. Судом встановлено, що відповідно до п. 6.2 вказаного договору, плата за проживання вноситься Наймачем при поселенні за весь період проживання на розрахунковий рахунок ХНМУ, а на менший період при погодженні з проректором з адміністративно-господарської роботи та деканом факультету. Згідно з п. 7.1 договору, за невиконання чи неналежне виконання своїх зобов'язань за Договором сторони несуть відповідальність згідно з чинним законодавством України. Відповідно до п. 7.4 договору, за несвоєчасне внесення платежів за проживання, а також інших платежів, передбачених кошторисом, Наймодавець може поставити питання про виселення Наймача. У зв'язку з тим, що в порушення вимог договору № 440 від 01.09.2016 р. жодного разу оплати не було здійснено, станом на 31.08.2017 р. у відповідачки перед позивачем утворилася заборгованість за проживання у гуртожитку в сумі 7013,22. Також судом було встановлено, що на адресу [PERSON] - 61174, [ADDRESS], та на адресу матері , [PERSON] - 03118, [ADDRESS], 13.06.2017 р. ХНМУ було направлено відповідну вимогу. Семиденний строк на виконання зобов'язання витік і саме тому відповідач [PERSON] є боржником, що прострочив виконання грошових зобов'язань. Крім того, судом встановлено, що відповідачка, згідно відомостей Відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України в Харківській області зареєстрована за адресою: [ADDRESS], що є адресою гуртожитку № 6 позивача (а. с. 22). Відповідно до статті 629 Цивільного кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно із статтею 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини 2 статті 530 Цивільного кодексу України, якщо строк (термін) виконанняборжникомобов'язку не встановлений або визначений моментом пред'явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов'язок у семиденний строк від дня пред'явлення вимоги, якщо обов'язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно з частиною 1 статті 629 Цивільного кодексу України, за договором найму (оренди) житла одна сторона - власник житла (наймодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (наймачеві) житло для проживання у ньому на певний строк за плату. Відповідно до частини 3 статті 815 Цивільного кодексу України, наймач зобов'язаний своєчасно вносити плату за житло. Наймач зобов'язаний самостійно вносити плату за комунальні послуги, якщо інше не встановлено договором найму. В той же час, судом встановлено, що відповідачка має статус внутрішньо переміщеної особи. Суд не приймає доводи відповідача про те, що в силу положень ЗУ «Про охорону дитинства» та ЗУ «Про вищу освіту» остання має право на безоплатне проживання в гуртожитку з 01 січня 2017 року. Також відповідачкою не було надано доказів того, що вона та її сім'я не отримують щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг згідно Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 « Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» Суд погоджується із доводами позивача про те, що відповідачка не має підстав для безоплатного проживання в гуртожитку позивача з 01 січня 2017 року. Відповідно до ч. 17 ст. 44 Закону України «Про вищу освіту», держава забезпечує особам, визнаним учасниками бойових дій відповідно до пункту 19частини першої статті 6 Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту", та їхнім дітям, дітям, один із батьків яких загинув (пропав безвісти) у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів або помер внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних у районі проведення антитерористичних операцій, бойових дій чи збройних конфліктів, а також внаслідок захворювання, одержаного в період участі в антитерористичній операції, дітям, один із батьків яких загинув під час масових акцій громадянського протесту або помер внаслідок поранення, контузії чи каліцтва, одержаних під час масових акцій громадянського протесту, дітям, зареєстрованим як внутрішньо переміщені особи, у тому числі дітям, які навчаються за денною формою навчання у закладах вищої освіти, - до закінчення навчальних закладів, але не довше ніж до досягнення ними 23 років, державну цільову підтримку для здобуття вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах. Державна цільова підтримка для здобуття вищої освіти надається у вигляді: повної або часткової оплати навчання за рахунок коштів державного та місцевих бюджетів;пільгових довгострокових кредитів для здобуття освіти;соціальної стипендії;безоплатного забезпечення підручниками;безоплатного доступу до мережі Інтернет, систем баз даних у державних та комунальних навчальних закладах;безоплатного проживання в гуртожитку;інших заходів, затверджених Кабінетом Міністрів України. Порядок та умови надання державної цільової підтримки для здобуття вищої освіти зазначеним категоріям громадян визначаються Кабінетом Міністрів України. Відповідно до п. 1 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриттявитрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальнихпослуг», затвердженого Постановою КМУ № 505 від 01.10.2014 р., цей Порядок визначаємеханізмнаданнящомісячноїадресноїдопомогивнутрішньопереміщеним особам для покриттявитрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальнихпослуг (далі - грошовадопомога). Згідно абз. 1 п. 2 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого Постановою КМУ № 505 від 01.10.2014 р., грошова допомога надається внутрішньо переміщеним особам, які перемістилися з тимчасово окупованої території України, населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та населених пунктів, розташованих на лінії зіткнення, а також внутрішньо переміщеним особам, житло яких зруйновано або стало непридатним для проживання внаслідок проведення антитерористичної операції та які взяті на облік у структурних підрозділах з питань соціального захисту населення районних, районних у м. Києві держадміністрацій, виконавчих органах з питань соціального захисту населення міських, районних у містах (у разі утворення) рад (далі - уповноважені органи), з дня звернення за її призначенням по місяць зняття з такого обліку включно, але не більше ніж на шість місяців. Відповідно до абз. 1 п. 3 «Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг», затвердженого Постановою КМУ № 505 від 01.10.2014 р., грошова допомога внутрішньо переміщеним особам призначається на сім'ю та виплачується одному з її членів за умови надання письмової згоди у довільній формі про виплату йому грошової допомоги від інших членів сім'ї (далі - уповноважений представник сім'ї) у таких розмірах: для осіб, які отримують пенсію, та дітей - 1000 гривень на одну особу (члена сім'ї);для осіб з інвалідністю I групи та дітей з інвалідністю - 130 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; для осіб з інвалідністю II групи - 115 відсотків прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність; для осіб з інвалідністю III групи - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність; для працездатних осіб - 442 гривні на одну особу (члена сім'ї). Згідно абз. 2п. 3«Порядку надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальнихпослуг», затвердженого Постановою КМУ № 505 від 01.10.2014 р., загальний розмір допомоги на сім'ю розраховується як сума розмірів допомоги на кожного члена сім'ї та не може перевищувати 3000 гривень, для сім'ї, до складу якої входять особи з інвалідністю або діти з інвалідністю, - 3400 гривень, для багатодітної сім'ї - 5000 гривень. Також, відповідно до абз. 6 пп. 4 п. 4 постанови КМУ № 975 від 23.11.2016 року «Про надання державної цільової підтримки деяким категоріям громадян для здобуття професійно-технічної та вищої освіти», державна цільова підтримка надається: дітям, зареєстрованим як внутрішньо переміщені особи, у вигляді: безоплатного проживання в учнівських гуртожитках - для учнів професійно-технічних навчальних закладів, проживання у студентських гуртожитках з пільговою оплатою у розмірі, визначеному вищим навчальним закладом в установленому законодавством порядку, - для студентів вищих навчальних закладів, курсантів невійськових вищих навчальних закладів за умови, що зазначені у цьому абзаці особи не отримують допомогу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 1 жовтня 2014 р. № 505 "Про надання щомісячної адресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг". Вказана постанова КМУ набрала чинності з 01 січня 2017 року. Судом також встановлено, що згідно відповіді управління праці та соціального захисту населення України Голосівської районної у місті Києві державної адміністрації вих. № 100/06-11590 від 27.11.2017 р., наданої представником позивача, сім'я [PERSON], яка є уповноваженим представником сім'ї відповідачки, отримує щомісячну адресну допомогу внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг згідно Порядку затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 01.10.2014 № 505 « Про надання щомісячно їадресної допомоги внутрішньо переміщеним особам для покриття витрат на проживання, в тому числі на оплату житлово-комунальних послуг» з 01.10.2015 року по теперішній час. У Рішенні від 26 грудня 2011 року N 20-рп/2011 Конституційний Суд України зазначив, що розміри соціальних виплат залежать відс соціально-економічних можливостей держави. Такий принцип закладений і в Загальній декларації прав людини 1948 року, згідно з якою кожна людина, як член суспільства, має право на соціальне забезпечення та на здійснення необхідних для підтримання її гідності та для вільного розвитку її особистості прав у економічній, соціальній і культурній галузях за допомогою національних зусиль і міжнародного співробітництва та відповідно до структури і ресурсів кожної держави (стаття 22). Європейський суд з прав людини у рішенні від 9 жовтня 1979 року у справі "Ейрі проти Ірландії" також констатував, що здійснення соціально-економічних прав людини значною мірою залежить від становища в державах, особливо фінансового. Такі положення поширюються й на питання допустимості зменшення соціальних виплат, про що зазначено в рішенні цього суду у справі "КйартанАсмундсон проти Ісландії" від 12 жовтня 2004 року. Одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею. За рахунок бюджетних джерел забезпечується соціальний захист широких верств населення країни, серед яких особи, що отримують пенсії та інші види соціальних виплат та допомоги. Це зобов'язує державу дотримуватися частин першої, третьої статті 95 Основного Закону України, згідно з якими бюджетна система України будується на засадах справедливого і неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами і територіальними громадами; держава прагне до збалансованості бюджету України. Обсяги витрат на оплату комунальних послуг та послуг на утримання гуртожитків державного закладу вищої освіти, що фінансуються з бюджету, затверджуються одночасно з бюджетом. У Рішенні від 27 листопада 2008 року N 26-рп/2008 у справі про збалансованість бюджету Конституційний Суд України зазначив, що положення частини третьої статті 95 Конституції України стосовно прагнення держави до збалансованості бюджету України у системному зв'язку з положеннями частини другої цієї статті, статті 46 Конституції України треба розуміти як намагання держави при визначенні законом про Державний бюджет України доходів і видатків та прийнятті законів, інших нормативно-правових актів, які можуть вплинути на доходну і видаткову частини бюджету, дотримуватися рівномірного співвідношення між ними та її обов'язок на засадах справедливого, неупередженого розподілу суспільного багатства між громадянами враховувати загальносуспільні потреби, необхідність забезпечення прав і свобод людини та гідних умов її життя. Відповідно до правової позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 26 грудня 2011 року №20-рп/2011, передбачені законами соціально-економічні права не є абсолютними. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України,доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України,належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають іншезначення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч. 1ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести тіобставини, на які вона посилається як на підставу своїхвимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, в ході судового розгляду встановлено, що є підстави для стягнення з відповідачки заборгованості за проживання в гуртожитку з періоду з 01 січня 2017 року, у звязку із чим суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Судові витрати у цій справі складаються із судового збору в розмірі 1684,00 грн., що підтверджується долученим до матеріалів справи платіжним дорученням № 3268 від 08.09.2017 р., та заявлених законним представником відповідачки витрат, які понесла відповідачка та її законний представник, пов'язані з вимушеним приїздом до Харкова для участі в судовому процесі (транспорт, харчування) в розмірі 600 грн. та в розмірі 669,18 грн. на залізничні квитки, проте доказів в обґрунтування даних сум не було надано. Враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне судові витрати у вигляді судового збору покласти повністю на Відповідача. Суд доходить висновку, що розмір витрат які понесла відповідачка та її законний представник, пов'язані з вимушеним приїздом до Харкова для участі в судовому процесі (транспорт, харчування) в розмірі 600 грн. та в розмірі 669,18 грн. на залізничні квитки у зв'язку з розглядом саме цієї справи є непідтвердженими. Крім того, відповідач та її представник так і не сформували остаточний розрахунок судових витрат навіть в стадії розгляду справи по суті.

Outcome: partial