Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-07 00:00:00

У вересні 2015 року позивач, [PERSON] звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, посилаючись на наступне. Починаючи з 02.11.1982 р. позивач працювала на Державному підприємстві "Київський державний завод "Буревісник" та займала посаду інженера, 03.11.2010 р. була звільнена за власним бажанням. На день звільнення [PERSON] Державне підприємство "Київський державний завод "Буревісник" не провело виплату всіх сум, належних позивачеві та не виплатило середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2011 р. вирішено стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі і середній заробіток за час затримки з Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник". Проте рішення суду на день подання позову не виконано, і у відповідача виникла заборгованість по виплаті середнього заробітку за весь час затримки у сумі 32 999,19 грн., у зв'язку з чим позивач була змушена звернутися до суду. В судове засідання позивач не з'явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити (а.с. 41). Представник відповідача засідання позивач не з'явився, надіслав до суду свої письмові заперечення (а.с. 34-35), просив відмовити в задоволенні позову та проводити засідання без його участі. Вказав, що Державне підприємство "Київський державний завод "Буревісник" з 2009 року знаходиться у глибокій фінансовій кризі, на всі рахунки підприємства накладено арешти, тому юридичної можливості здійснити будь-які виплати, в тому числі й позивачеві, не має. Крім того, з листопада 2011 року підприємство знаходиться в стадії провадження справи про банкрутство, тому всі питання стосовно його діяльності розглядаються арбітражним керуючим - розпорядником майна підприємства, а також на інші зміни в його статусі - без правового обгрунтування такого посилання, в тому числі, щодо співвідношення такого посилання до безпосереднього предмету судового розгляду, а також без надання доказів щодо таких заперечень. При цьому, стороною відповідача не надано конкретних заперечень щодо вищевказаного - наданого позивачем арифметичного розрахунку суми середнього заробітку за період з 03.11.2010 р. до 26.05.2015 р. та вказаної компенсації за період з квітня 2009 року до листопада 2010 року, а тільки вказано, що він зроблений не вірно. Крім того, стороною відповідача не надано заперечень щодо автентичності копій документів, доданих позивачем до позовної заяви. Також, сторона відповідача посилалася на те, що позивачем не надано документів, підтверджуючих, що вона в цей період не влаштувалася на роботу. Відповідно до положень ст. 60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, відповідно до положень ст. 61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Повно і всебічно вивчивши матеріали справи, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що з 02.11.1982 р. відповідно до наказу № 951 від 02.11.1982 р. позивач працювала на Державному підприємстві "Київський державний завод "Буревісник" та займала посаду інженера, що підтверджується записом в трудовій книжці (а.с. 16). Судом встановлено, що згідно наказу № 85 від 03.11.2010 р. [PERSON] була звільнена за власним бажанням, що підтверджується копією трудової книжки (а.с. 18). Відповідно до ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України "Про оплату праці", заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Невиплата позивачу заробітної плати грубо порушує вимоги закону та право громадянина на отримання грошової винагороди за виконану роботу. Згідно з п.7 ст. 43 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника чи уповноваженого ним органу належних звільненому працівнику сум у строки, зазначені ст 116 цього Кодексу, за відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівнику його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2011 р. у справі за позовом [PERSON] до Державного підприємства "Київський державний завод "Буревісник" стягнуто з відповідача на користь [PERSON] заборгованіть по заробітній платі 15 728,28 грн. (а.с. 14-15). Судом встановлено, що 08.04.2011 р. державним виконавцем ВДВС Дарницького РУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 25745551 з виконання судового рішення у справі № 2-2990/11, виданого 05.04.2011 р. Дарницьким районним судом м. Києва. Проте рішення суду відповідачем не виконане, зазначені суми не виплачені. Відповідно до п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 р. № 13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши під час розгляду справи про стягнення заробітної плати у зв'язку з затримкою розрахунку під час звільнення, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року, № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-2 цього кодексу невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Невиплата власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум і вимога звільненого працівника щодо їх виплати є трудовим спором між цими учасниками трудових правовідносин. Посилання представника відповідача на відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності та не звільняє від обов'язку своєчасно сплачувати заробітну плату (п.20 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24.12.1999 р. «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»), оскільки сама по собі відсутність коштів у роботодавця - не виключає його відповідальності за ст. 117 КЗпП України. Доказів, якими би обґрунтовувались заперечення відповідача, до матеріалів справи не надано, будь-яких клопотань з цього приводу від нього не надходило. Крім того Законом України від 14 травня 1992 року № 2343-ХІІ «Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом» передбачено, що дія мораторію на задоволення вимог кредиторів не поширюється на виплату заробітної плати. Аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною першою статті 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Порушення процедури про банкрутство роботодавця, наявність тривалого періоду здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби, незначна частка заборгованості підприємства перед працівником у виплаті компенсації за невикористану відпустку порівняно із сумою середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов'язку сплатити зазначені кошти. Такі висновки ґрунтуються на вимогах норм матеріального права та узгоджуються із положеннями правової позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 р. в справі № 6-76цс14, висновки якої є обов'язковими згідно ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України. Дослідивши надані докази, суд вважає, що позовна вимога про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати підлягає задоволенню. З відповідача на користь позивача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки з 03.11.2010 р. по 26.05.2015 р. Вказана сума обраховується судом відповідно до п. 2, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 р., виходячи із заробітної плати за останні два місяці роботи шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів за вказаний період. Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 02.03.2011 р., яке набрало законної сили встановлено, що середньоденний заробіток згідно розрахунку позивача становить: заробітна плата за жовтень 2010 року - 1 156,69 грн. + за листопад 2010 року - 80,63 грн. = 1 237,32 грн. / 43 робочих днів = 28 грн. 77 коп. Згідно ч. 3, ч. 4 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Отже, середній заробіток за час затримки становить: 1 147 робочих днів (за період з 03.11.2010 р. по 26.05.2015 р. ) х 28 грн. 77 коп. = 32 999 грн. 19 коп. Згідно ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам не рідше двох разів на місяць. Суд вважає встановленим факт порушення відповідачем термінів виплати доходів (заробітної плати) позивачу відповідно до Положення про порядок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням термінів її виплати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 20.12.1997 р. № 1427, Закону України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 р., який набрав чинності з 01.01.2001 р., та Постанови Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 р. № 159 "Про затвердження порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв'язку з порушенням термінів їх виплати". Компенсація нараховується і виплачується у тому самому місяці, в якому виплачують заборгованість із заробітної плати. Компенсація обчислюється окремо для кожного місяця, за який належить виплатити зарплату. Для обчислення суми компенсації необхідно обрахувати приріст індексу споживчих цін за період невиплати доходу на основі даних Держстату щодо індексів споживчих цін. Приріст індексу споживчих цін за період невиплати доходу обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу за даними Держстату, без урахування індексу у місяць, за який виплачується дохід. Згідно розрахунку наданого позивачем розмір компенсації за втрату частини доходів, у зв'язку з порушенням термінів їх виплати, за період з квітня 2009 року по листопад 2010 року, розмір компенсації становить 13 030,00 грн. (а.с. 5-6) та підлягає стягненню на користь позивача. Суд вважає неспроможними доводи відповідача, щодо скрутного матеріального становища останнього, оскільки це не може вливати на обов'язок по виплаті заробітної плати та право позивача на отримання компенсації внаслідок порушення строків для її виплати. Інших належних та допустимих доказів на підтвердження заперечень щодо часткової виплати боргу позивачу, відповідач згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України суду не надав. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню. Відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. належить стягнути з відповідача в доход держави. На підставі викладеного, п.7 ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 КЗпП України, ст.ст. 1, 24, 34 Закону України "Про оплату праці",

Outcome: approved