Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що за укладеним між ними договором про постачання електричної енергії № 11263 від 26 червня 2009 року, станом на 01.02.2019 року переплата за використану електричну енергію становить 26 281,68 грн., яку на вимогу позивача під час досудового врегулювання спору не було повернуто ПАТ «Запоріжжяобленерго», у зв`язку з чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Посилаючись на ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість з урахуванням індексу інфляції у сумі 1314,08 грн. та трьох процентів річних у розмірі 393,15 грн., всього на суму 27 988,91 гривні. Також позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача судових витрат, пов`язаних зі сплатою судового збору, а також витрат на правничу допомогу у розмірі 8700 гривень. Ухвалою судді від 10.07.2019 прийнято до розгляду позовну заяву [PERSON] до ПАТ «Запоріжжяобленерго» про стягнення коштів та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін, сторонам встановлено строки для подання заяв по суті справи. 13.08.2019 року від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог з огляду на те, що внаслідок надлишкового перерахування у 2018 році споживачами коштів в оплату за електроенергію, наразі у ПАТ «Запоріжжяобленерго» виникла кредиторська заборгованість. Такі надлишкові сплачені споживачами кошти зараховувались згідно з вимогами з ПАТ «Запоріжжяобленерго» до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі філії Запорізьке обласне управління та перераховувались відповідно до встановленого Національною Комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (далі - НКРЕКП) алгоритму на поточний рахунок Державного підприємства «Енергоринок» - оптового постачальника електроенергії. Відповідач неодноразово звертався до уповноваженого банку з вимогою про повернення коштів, які надходили від споживачів на поточні рахунки зі спеціальним режимом використання, проте АТ «Ощадбанк» безпідставно повертав без виконання платіжні доручення, що стало підставою для захисту прав відповідача та споживачів електроенергії в судовому порядку. Також відповідачем зазначено про відсутність відповідно до постанови НКРЕКП від 11.12.2018 № 1833 «Про встановлення тарифів на послуги з розподілу електричної енергії ПАТ «Запоріжжяобленерго» (далі постанова НКРЕКП № 1833) у структурі тарифу такого напрямку використання коштів як повернення кредиторської заборгованості. Щодо стягнення з відповідача втрат від інфляції та трьох процентів річних останнім зазначено, що оскільки умовами договору про постачання електричної енергії розмір процентів за користування продавцем чужими грошовими коштами не встановлено, а стягнення з відповідача суми попередньої оплати за договором не є наслідком порушення зобов`язання, а є поверненням сплаченої попередньої оплати за оплачену, однак неспожиту електроенергію, і воно не може розцінюватися як грошове зобов`язання в розумінні ст. 625 ЦК України, то у цій частині у задоволенні позовних вимог слід відмовити. Щодо оплати послуг адвоката, відповідач не згоден з розміром цих витрат, вважає їх завищеним, у зв`язку з чим просить суд зменшити розмір витрат на правничу допомогу. 19.08.2019 року від представника позивача адвоката Бабенко Г.О. надійшла на адресу суду відповідь на відзив, згідно змісту якого останнім зазначено про те, що неможливість відповідача виплатити заборгованість через відмову банку від повернення коштів не звільняє його від обов`язку виконати свої зобов`язання з повернення кредиторської заборгованості. Щодо доводів відповідача з приводу відсутності у структурі тарифу такого напрямку використання коштів як повернення кредиторської заборгованості позивачем зазначено, що зазначена постанова НКРЕКП № 1833 затверджує тарифи на послуги розподілу електричної енергії і чинна з 01.01.2019, а отже жодним чином не стосується відносин і зобов`язань, що виникли між позивачем та відповідачем раніше, а напрямки використання коштів відповідача не обмежуються лише питанням розподілу електроенергії, адже відповідач є учасником й інших цивільних та господарських правовідносин, зобов`язання по яких повинні бути виконані належним чином. Окрім цього, сама НКРЕКП надавала роз`яснення щодо можливого механізму та порядку зарахування такої заборгованості. Щодо стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних позивач у відповіді на відзив зазначив, що для застосування ч. 2 ст. 625 ЦК України підстава виникнення зобов`язання не важлива, має значення своєчасність його виконання та факт передання/сплати грошових коштів. В обґрунтування своєї позиції позивач звернув увагу на постанову Великої Палати Верховного Суду від 10.04.2018 у справі № 910/10156/17, згідно з висновком якої положення статті 625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань. Позивач також не згоден з доводами відповідача щодо завищення витрат на правничу допомогу, аргументуючи тим, що усі витрати у цій справі пов`язані саме з відмовою відповідача добровільно сплатити кредиторську заборгованість, невизнанням позовних вимог, що призводить до затягування судового процесу та необхідності підготовки позивачем додаткових по справі процесуальних заяв. Від представника позивача 11.09.2019 року до суду надійшла заява про долучення до матеріалів справи документів на підтвердження обсягу наданих послуг (правничої допомоги), виконаних робіт та їх вартості на загальну суму 8700 гривень. 11.09.2019 року під час судового засідання від представника відповідача надійшло клопотання про надання часу для можливості укладення між сторонами мирової угоди. Судом було задоволено клопотання і судове засідання було відкладене на 17.09.2019 року, яке також було відкладено за клопотанням відповідача на 30.09.2019 року. Також представник відповідача надав заяву про розстрочення виконання судового рішення, яка 11.09.2019 року надійшла до суду, відповідно до якої відповідач як на підставу такого розстрочення посилається на ст. 435 ЦПК України. 30.09.2019 року від відповідача до суду надійшли заперечення на заяву щодо стягнення витрат на правничу допомогу, відповідно до змісту яких відповідач вважає завищеним розмір витрат на правову допомогу в сумі 8700 гривень та зазначає, що позивач не врахував та не обґрунтував належним чином рівень складності справи, у зв`язку з чим відповідач просить суд зменшити суму витрат на правничу допомогу до 1000 гривень. Станом на 30.09.2019 року до суду не надійшло на затвердження тексту мирової угоди. В судовому засіданні сторони зазначили, що мирних домовленостей не досягнуто. В судовому засіданні представник позивача адвокат Бабенко Г.О. також підтримала позовні вимоги в повному обсязі та просила суд позов задовольнити. Представник відповідача проти позову заперечувала в повному обсязі. Дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні докази у їх сукупності, розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. 26 червня 2009 року між ВАТ «Запоріжжяобленерго» (на сьогоднішній день - ПАТ «Запоріжжяобленерго») та ФОП Вільнянською Є.Б. було укладено Договір про постачання електричної енергії № 11263 (далі - Договір). 03.08.2016 року у зв`язку зі зміною статусу споживача з фізичної особи-підприємця Вільнянської Є .Б . на фізичну особу, між сторонами було укладено додаткову угоду до Договору. Згідно з розділом 1 Договору, з урахуванням змін внесених додатковою угодою, постачальник електричної енергії продає електричну енергію споживачу для забезпечення потреб електроустановок споживача з приєднаною потужністю, зазначеною у Додатку № 1 «Обсяги постачання електричної енергії споживачу», а споживач оплачує постачальнику електричної енергії вартість використаної (купленої) електричної енергії та здійснює інші платежі згідно з умовами цього договору. Відповідно до п. 7.4. Договору розрахунки за активну електроенергію здійснюються згідно Додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» з урахуванням умов Додатку № 7 «Порядок визначення вартості мінімального обсягу електричної енергії в точці обліку». Згідно з п. 2 Додатку № 4 «Порядок розрахунків за активну електричну енергію» до Договору зазначено, що оплата електричної енергії здійснюється споживачем у формі попередньої оплати за рахунками, що направляються споживачу постачальником електричної енергії у розрахунковому періоді, що передує звітному. Кінцевим терміном оплати є 25 число місяця, що передує звітному розрахунковому періоду. Сума платежу для попередньої оплати електричної енергії, що буде спожита в наступному розрахунковому періоді, визначається виходячи із заявленого обсягу споживання електричної енергії, тарифів на активну електричну енергію наступного розрахункового періоду та з урахуванням коштів, одержаних від споживача за споживання електричної енергії наступного розрахункового періоду, в тому числі за резервування обсягу електричної енергії на покриття аварійної (екологічної) броні. Як свідчать матеріали справи, відповідно до інформації, що міститься у рахунку № 11263/12а від 31.12.2018, позивачу за спожиту електроенергію у грудні 2018 року нарахована плата з урахуванням ПДВ у розмірі 8441,40 грн. Також у цьому рахунку зазначено, що сальдо станом на 01.12.2018 року становить 24 486,42 грн, сплачено позивачем за використану у період з 01.12.2018 по 31.12.2018 електроенергію 10 236,66 грн, сальдо станом на 01.01.2019 - 26 281,68 грн, до сплати за грудень 2018 року - 00,00 грн. Окрім цього, згідно акту звіряння взаємних розрахунків за електричну енергію згідно Договору № 11263 від 26.06.2009 року, підписаного начальником СЗЕ ЗМЕМ Сукачовим А.О. та фізичною особою [PERSON] 01.02.2019 року, заборгованість ПАТ «Запоріжжяобленерго» перед фізичною особою [PERSON] станом на 01 лютого 2019 року становить 26 281, 68 грн. 13.11.2018 Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг прийнято постанову № 1415 «Про видачу ПАТ "Запоріжжяобленерго" ліцензії з розподілу електричної енергії та анулювання ліцензії з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами і постачання електричної енергії за регульованим тарифом». Відповідно до п. 1 вказаної постанови, НКРЕКП видано ПАТ "Запоріжжяобленерго" (код ЄДРПОУ 00130926) ліцензію на право провадження господарської діяльності з розподілу електричної енергії у межах місць провадження господарської діяльності, а саме: на території Запорізької області в межах розташування системи розподілу електричної енергії, що перебуває у власності ПАТ "Запоріжжяобленерго", та електричних мереж інших власників, які приєднані до мереж ліцензіата (з якими укладені відповідні договори згідно з законодавством. У пункті 2 постанови НКРЕКП вказано: анулювати ПАТ "Запоріжжяобленерго" (код ЄДРПОУ 00130926) з 01 січня 2019 року ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04 вересня 1996 року № 73, та ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом, видану відповідно до постанови Національної комісії з питань регулювання електроенергетики України від 04 вересня 1996 року № 74, на підставі пункту 13розділу XVII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про ринок електричної енергії». 08.01.2019 року Позивачем було направлено Заяву до Відповідача з вимогою повернути вищевказану суму переплати. У зв`язку з відсутністю відповіді, позивач 23.01.2019 повторно звернувся до відповідача та голови НКРЕКП із заявою про повернення суми переплати за електричну енергію, однак відповіді на вказаний лист не надходило, заборгованість повернута або перерахована на рахунок [PERSON] не була. Водночас, позивачем отримана відповідь НКРЕКП від 21.02.2019 № 3534/20/9-19, за змістом якої, якщо станом на 01.01.2019 на особовому рахунку споживача наявна переплата за електричну енергію, оператор систем розподілу (ОСР) має право укласти із таким споживачем окремий додаток до договору про надання послуг з розподілу електричної енергії, у якому врегулювати питання зарахування кредиторської заборгованості відповідно до чинного законодавства, зокрема, шляхом надання згоди на зарахування кредиторської заборгованості (попередньої оплати) за електричну енергію на рахунок постачальника електроенергії, на рахунок ОСР, повернення суми попередньої оплати за електроенергію за відповідною письмовою заявою споживача або в інший спосіб не заборонений законодавством. З урахуванням цього, НКРЕКП зазначено, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» має погодити з [PERSON] порядок зарахування кредиторської заборгованості у передбачені законодавством способи. У відповіді НКРЕКП звернуто увагу ПАТ «Запоріжжяобленерго» на неприпустимість стягнення із споживачів подвійної оплати за електричну енергію шляхом зарахування коштів на рахунок постачальника за регульованим тарифом як попередньої оплати і на рахунок постачальника електроенергії споживачу за один і той самий розрахунковий період. Враховуючи наведене, суд вважає доведеними позивачем і не спростованими відповідачем ті обставини, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» не виконав покладені на нього зобов`язання, має заборгованість перед [PERSON] у сумі 26 281,68 грн., яку не сплачено та не повернуто Позивачу, внаслідок чого порушено права позивача на отримання належних їй грошових коштів. Отже, зміст спірних правовідносини становлять зобов`язання, що виникли з договору, та залишилися невиконаними. Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Так, ст. 11 ЦК України передбачено, що підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (частина 1 статті 599 ЦК України). Відповідно до ч. 1, 3, 4 ст. 263 Господарського кодексу України господарсько-торговельною є діяльність, що здійснюється суб`єктами господарювання у сфері товарного обігу, спрямована на реалізацію продукції виробничо-технічного призначення і виробів народного споживання, а також допоміжна діяльність, яка забезпечує їх реалізацію шляхом надання відповідних послуг. Господарсько-торговельна діяльність може здійснюватися суб`єктами господарювання в таких формах: матеріально-технічне постачання і збут; енергопостачання; заготівля; оптова торгівля; роздрібна торгівля і громадське харчування; продаж і передача в оренду засобів виробництва; комерційне посередництво у здійсненні торговельної діяльності та інша допоміжна діяльність по забезпеченню реалізації товарів (послуг) у сфері обігу. Господарсько-торговельна діяльність опосередковується господарськими договорами поставки, контрактації сільськогосподарської продукції, енергопостачання, купівлі-продажу, оренди, міни (бартеру), лізингу та іншими договорами. Згідно з ч. 1, 5ст. 275 ГК України за договором енергопостачання енергопостачальне підприємство (енергопостачальник) відпускає електричну енергію, пару, гарячу і перегріту воду (далі - енергію) споживачеві (абоненту), який зобов`язаний оплатити прийняту енергію та дотримуватися передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного обладнання, що ним використовується. Окремим видом договору енергопостачання є договір постачання електричної енергії споживачу. Особливості постачання електричної енергії споживачам та вимоги до договору постачання електричної енергії споживачу встановлюються Законом України "Про ринок електричної енергії"(Частину першу статті 275 доповнено абзацом другим згідно із Законом № 663-VII від 24.10.2013; в редакції Закону № 2019-VIII від 13.04.2017). Енергопостачальні підприємства інших, крім державної і комунальної, форм власності можуть брати участь у забезпеченні енергією будь-яких споживачів, у тому числі через державну (комунальну) енергомережу, на умовах, визначених відповідними договорами. За змістом ч. 1, 4, 6, 7ст. 276 ГК України загальна кількість енергії, що відпускається, визначається за погодженням сторін. Строки постачання енергії встановлюються сторонами у договорі виходячи, як правило, з необхідності забезпечення її ритмічного та безперебійного надходження абоненту. Розрахунки за договорами енергопостачання здійснюються на підставі цін (тарифів), встановлених/визначених відповідно до вимог закону. Оплата енергії, що відпускається, здійснюється відповідно до умов договору. Договір може передбачати попередню оплату, планові платежі з наступним перерахунком або оплату, що проводиться за вартість прийнятих ресурсів. Частинами 1 та 2 ст. 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Суд ставиться критично до аргументів відповідача щодо неможливості застосування положень 1212 ЦК України у зв`язку з тим, що дії сторонами вчиняються не на виконання взятих на себе грошових зобов`язань, а з інших підстав, з огляду на таке. Як було зазначено вище, відповідно до постанови НКРЕКП від 13.11.2018 № 1415 з 01.01.2019 ПАТ "Запоріжжяобленерго" анульовано ліцензію на право провадження господарської діяльності з постачання електричної енергії за регульованим тарифом та видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з передачі електричної енергії місцевими (локальними) електричними мережами. Згідно з п. 56 ст.1 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи розподілу - юридична особа, відповідальна за безпечну, надійну та ефективну експлуатацію, технічне обслуговування та розвиток системи розподілу і забезпечення довгострокової спроможності системи розподілу щодо задоволення обґрунтованого попиту на розподіл електричної енергії з урахуванням вимог щодо охорони навколишнього природного середовища та забезпечення енергоефективності. Тобто ПАТ "Запоріжжяобленерго" з 01.01.2019, згідно з постановою НКРЕКП від 13.11.2018 № 1415, є оператором системи розподілу електричної енергії. Згідно з ч. 2 ст. 45 Закону України «Про ринок електричної енергії» оператор системи розподілу надає послуги з розподілу електричної енергії на недискримінаційних засадах відповідно до цього Закону, кодексу систем розподілу та інших нормативно-правових актів, що регулюють функціонування ринку електричної енергії. Відповідно до ч. 1 ст. 47 цього Закону оператору системи розподілу забороняється здійснювати діяльність з виробництва та/або передачі, та/або постачання електричної енергії, крім випадків, визначених частиною одинадцятою цієї статті. Отже, з наведеного вбачається, що ПАТ "Запоріжжяобленерго" з 01.01.2019 не є належним отримувачем грошових коштів за постачання електричної енергії, перерахованих [PERSON] . У зв`язку з реформуванням з 01.01.2019 ринку електроенергії позивач 19.12.2018 підписав Заяву-приєднання до умов договору про постачання електричної енергії постачальником універсальних послуг з ТОВ «Запоріжжяелектропостачання». Як вказується позивачем та не заперечується відповідачем, грошові кошти, які перераховані позивачем за електричну енергію ПАТ "Запоріжжяобленерго" не повернуто. Оскільки на момент розгляду справи в суді відповідач не повернув позивачу грошові кошти в розмірі 26 281,68 грн., вимоги позивача про стягнення з відповідача суми 26 281,68 грн., є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Доводи відповідача щодо неможливості повернення вказаних грошових коштів у зв`язку із знаходженням їх в розпорядженні ПАТ «Державний ощадний банк України» та посилання на те, що останній всупереч умов договору банківського рахунку не здійснює повернення цих грошових коштів, не спростовують висновків суду покладених в основу судового рішення, оскільки вказані обставини не звільняють відповідача від обов`язку повернути ці кошти. Гарантоване право позивача на захист своїх порушених прав та законних інтересів не може ставитись в залежність від невиконання банком платіжних доручень на повернення коштів та неврегульованості питання щодо повернення коштів з рахунків зі спеціальним режимом використання і, відповідно, не є підставою для відмови у задоволенні поданого ним позову. Вирішуючи питання про обґрунтованість заявлених позивачем вимог про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» втрат від інфляції та трьох процентів річних суд виходить з такого. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, у разі порушення грошового зобов`язання, боржник який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з встановлених обставин справи, ураховуючи те, що відповідач з 01.01.2019 не є належним отримувачем грошових коштів, перерахованих [PERSON] на виконання умов Договору, суд вважає обґрунтованим застосуванням до спірних правовідносин зі стягнення інфляційних втрат та трьох процентів річних положень ст. 625 ЦК України, зважаючи на те, що відповідно до вимог ст. 1212 ЦК України з відповідача з 01.01.2019 виник обов`язок повернути грошові кошти в якості переплати, оскільки підстава на якій вони були набуті, відпала. Велика палата ВС у постанові від 10.04.2018 (справа № 910/10156/17) зробила правовий висновок, що положення ст.625 ЦК України поширюють свою дію на всі види грошових зобов`язань. У свою чергу, відповідач не надав до суду доказів постачання електричної енергії позивачу на суму кредиторської заборгованості, так само, як і не надав доказів її погашення повністю або частково, наявність кредиторської заборгованості не заперечує. Отже, відповідач свої обов`язки своєчасно не виконує, про що свідчить звернення позивача до суду. Наведене дає підстави суд застосувати до спірних правовідносин положення статті 625 ЦК України, тим самим відхилити доводи відповідача щодо незастосування положень цієї норми до передоплати, які ґрунтуються на правовій позиції, викладеній у постанові Вищого господарського суду Україні у справі № 921/266/13-г/7. Суд ставиться критично до посилання відповідача на вказану правову позицію, оскільки виходячи з обставин справи, мова йшла про застосування до спірних правовідносин положень статті 693 ЦК України, натомість у спорі, що розглядається суд застосовує положення 1212 ЦК України, що не перешкоджає та є правомірним нарахування інфляційних втрат та трьох процентів річних відповідно до ст. 625 ЦК України. Окрім цього, суд зазначає, що згідно із ст. 3 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. При застосуванні індексації враховуються рекомендації щодо порядку застосування індексів інфляції при розгляді судових справ, викладені у листі Верховного Суду України від 03.04.1998 № 62-97р. Згідно з цими Рекомендаціями для визначення індексу за будь-який період необхідно щомісячні індекси, що складають відповідний період, перемножити між собою. Перевіривши наведений позивачем у позовній заяві розрахунок втрат від інфляції, сума яких становить 1314,08 грн., суд дійшов висновку про його правильність, достовірність та ураховує його для визначення розміру інфляційних втрат, що підлягають стягненню. Суд, за наслідками перевірки, приймає наданий позивачем розрахунок трьох процентів річних та визначений їх розмір у сумі 393,15 грн. Відповідно до змісту ст.15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів, зокрема, є примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню в повному обсязі. Під час розгляду справи надійшла заява представника відповідача про розстрочення виконання судового рішення, у якій відповідач як на підставу такого розстрочення посилається на ст. 435 ЦПК України та вказує на те, що він перебуває у тяжкому фінансовому стані, зокрема відсутність на поточних рахунках коштів для фінансування першочергових та обов`язкових витрат товариства, у товариства наявна багатомільйонна заборгованості з податкового боргу. Вказане свідчить, на думку відповідача, про відсутність об`єктивної можливості виконати рішення суду у встановлені законом строки. Оцінивши наведені відповідачем аргументи та дослідивши надані у їх обґрунтування докази, суд дійшов таких висновків. Фінансове становище підприємства, на яке вказує відповідач як на підставу розстрочення виконання судового рішення, було наявне й під час досудового врегулювання спору за ініціативи позивача. Так, [PERSON] зверталася до договірного відділу ПАТ «Запоріжжяобленерго» з пропозицією укласти додаткову угоду про реструктуризацію заборгованості та оформлення графіку її погашення заборгованості, проте отримала відмову. Крім того, суд ставиться критично до наданих в обґрунтування аргументів, викладених у цій заяві, документів, зокрема: згідно з висновком № 282 за результатами проведення економічної експертизи від 17.05.2018, досліджувалась фінансова звітність за 2015-2017 рік, натомість за 2018 рік така звітність експертом не досліджувалась, що унеможливлює надати об`єктивну оцінку фінансовому стану підприємства. Також відповідачем не надано інших належних документів бухгалтерського обліку, які б підтвердили актуальне фінансове становище підприємства за 2018 рік, що могло підтвердити існування обставин, що унеможливлюють виконання судового рішення. Суд також звертає увагу на розмір заявленої до стягнення заборгованості, яка не є значною і не може істотно ускладнити виконання рішення суду з її стягнення. Відтак, відповідачем не надано належних доказів в обґрунтування виняткових або надзвичайних обставин в розумінні ст. 435 ЦПК України, які б могли утруднити або зробити неможливим виконання рішення суду. Отже, суд за своїм внутрішнім переконанням дійшов висновку про недоведеність відповідачем шляхом надання переконливих аргументів та доказів наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення суду або роблять його неможливим. При вирішенні справи, суд звертає увагу на положення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якими закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тобто в розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й інші виплати, які належать особі. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, а доводи відповідача про скрутне фінансове становище та залежність виплати кредиторської заборгованості від стану виконання зобов`язань споживачами послуг товариства, не проведення уповноваженим банком фінансових операцій не можуть бути підставою для позбавлення права особи на отримання належних їй грошових коштів, тому позов підлягає задоволенню. Позивачем також заявлено вимогу про стягнення з ПАТ «Запоріжжяобленерго» витрат на правничу допомогу. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 та ч. 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються:1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (ч. 8 ст. 141 ЦПК України). Дослідивши наявні в матеріалах справи документи, судом встановлено, що між [PERSON] та адвокатом Бабенко Г.О., яка діє на підставі свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 001103 від 27.11.2015, укладено договір про надання правової (правничої) допомоги від 02.05.2019 та додаткову угоду до нього від 03.05.2019. На виконання умов цього договору позивачем згідно з наданою до суду квитанцією від 03.05.2019 року сплачено 5000 грн. Крім того, за заявою представника позивача, яка надійшла до суду 11.09.2019 року, суд долучив до матеріалів справи також копію акту виконаних робіт від 30.08.2019 за договором про надання правової (правничої) допомоги від 02.05.2019 та додатковою угодою від 03.05.2019р., копію рахунку від 30.08.2019 року, копію додаткової угоди № 2 від 30.08.2019 року, а також оригінали квитанцій від 30.08.2019 року на суму 2400 грн. та 1300 грн. Таким чином, станом на 11.09.2019 року загальна сума витрат, понесених позивачем на професійну правничу допомогу становить 8700,00 гривень, що знайшло своє підтвердження в повному обсязі доказами, наданими представником позивача до суду. Надаючи оцінку запереченням відповідача на заяву щодо розміру витрат на правову допомогу, подану до суду 30.09.2019 року, згідно з якою відповідач просить суд визначити розмір витрат на правову допомогу в сумі 1000 гривень, суд зазначає наступне. Згідно вимог чинного законодавства обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч.6 ст. 137 ЦПК України). Пунктом 48 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних прав «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17.10.2014 визначено, що витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом (на теперішній час закон 4191-VI не чинний), про що зазначено в пункті 47 цієї постанови, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Відповідач не навів жодних критеріїв оцінювання ним вартості години роботи адвоката за надання певних видів послуг, як і не надав суду нормативного обґрунтування своїм твердженням та доказів на підтвердження неспівмірності заявленої суми витрат. У свою чергу, згідно поданих позивачем до суду доказів щодо надання правової допомоги, її обсягів та вартості, вбачається, що, серед іншого, до переліку та вартості послуг на правничу допомогу увійшов не лише час, витрачений на підготовку безпосередньо процесуальних заяв, але й друк, копіювання документів, подання документів до суду, а також інші види правової допомоги, зазначені в додатковій угоді та актах виконаних робіт. Суд критично ставиться до доводів відповідача про необхідність зменшення суми витрат на правову допомогу, виходячи з того, що розмір основного боргу складає лише 26 281,68 грн. у зв`язку з тим, що понесені витрати на правову допомогу згідно наданих суду доказів в обґрунтування їх розміру розраховано не у відсотках від суми боргу, а відповідно до кількості витрачених адвокатом годин (або у фіксованому розмірі - за участь в судовому засіданні), кількість яких не залежить в даному випадку від розміру заборгованості. Крім того, суд врахувавши всі обставини справи, неодноразові спроби позивача та його представника врегулювати спір з відповідачем у досудовому порядку, врахувавши перелік, обсяг наданих за договором послуг та витрачених годин на них, розмір витрат на правову допомогу, який просить стягнути позивач, не суперечить принципу співмірності, передбаченому ч. 4 ст. 137 ЦПК України. Дослідивши надані сторонами справи докази, з урахуванням обставин справи та поведінки відповідача до та під час розгляду справи, зокрема, небажання відповідача в добровільному (досудовому) порядку врегулювати спір та повернути заборгованість позивачу, заперечення проти позовних вимог в суді при одночасному підтвердженні наявної заборгованості перед позивачем, що призвело до підготовки позивачем додаткових процесуальних заяв та до додаткових судових витрат, а також з урахуванням того, що суму витрат на правничу допомогу позивачем заявлено у розмірі станом на 11.09.2019 року і не було збільшено після двох призначених судових засідань (17.09.19 року та 30.09.19 року), а також зогляду на приписи ч. 6 ст. 137 ЦПК України, суд вважає недоведеним з боку відповідача факт неспівмірності понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу, а тому доходить висновку про необхідність задоволення вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу в повному обсязі. Згідно зі ст. 141 ЦПК України, витрати зі сплати судового збору покладаються на відповідача.

Outcome: approved