Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-21 00:00:00

Згідно позовної заяви [PERSON], уточнень до позову від 22.01.2016 року, її усних пояснень в судовому засіданні, а також її представника [PERSON] в квітні 2014 року в газеті "Нетішинські оголошення" прочитала рекламне оголошення під назвою "Як вигідно позичити гроші?", яке розміщувалося на замовлення ТОВ "ЕкономКомфорт". Так як їй потрібні були кошти в кредит звернулася до офісу ТОВ "ЕкономКомфорт" для отримання більш детальної інформації. Консультант розповіла, що вона може отримати кошти в кредит від товариства, але для цього потрібно укласти договір та сплатити перший внесок. Кошти в кредит обіцяли видати протягом 2-3 днів. 30 квітня 2014 року між нею та ТОВ "ЕкономКомфорт" було укладено договір №02661 про надання послуг, договір №02661/14 про участь у програмі. При цьому в момент укладення договору вона не мала можливості детально ознайомитись з умовами, так як дівчина консультант її постійно підганяла, мотивуючи недостатністю часу для неї та відволікала запитаннями. Згідно договору №02661 про надання послуг Товариство зобов'язується забезпечити дбайливе оформлення Договору про участь у програмі для неї, як Замовника, з дотриманням вимог чинного законодавства та надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої її участі у програмі. Вона, як Замовник, за даним договором зобов'язана прийняти та оплатити надані їй послуги у сумі 14850 грн., що і зробила того ж дня. Згідно договору № 02661/14 про участь у програмі одна сторона Адміністратор за згодою іншої сторони Учасника, зобов'язується за плату вчинити від імені та за рахунок останнього певні юридичні дії, спрямовані на придбання Товару, визначеного в додатку №1 до Договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього. Пізніше відповідач запропонував їй переукласти договори, розділивши їх суми, пояснюючи, що таким чином вона зможе скоріше отримати кошти. 18 серпня 2014 року між нею та ТОВ "ЕкономКомфорт" укладено договори №03197, №03198 про надання послуг та договори №03197/14, №03198/14 про адміністрування придбання товарів у групах, але після їх укладення вона так і не отримала жодних кредитів від відповідача, загальна сума яких згідно договорів складала 150000 грн. Вважає, що укладені між нею та відповідачем договори є недійсними з наступних підстав. Договори укладені між нею та TOB «ЕкономКомфорт» передбачали не отримання нею кредиту, як зазначено в рекламному оголошенні, а участь у програмі, в якій за рахунок коштів групи клієнтів здійснювалась передача права одному з учасників групи права на отримання кредиту. Таким чином реалізація права учасника системи фактично поставлена в залежність від наслідків дій інших учасників системи, з якими, зокрема, вона безпосередньо у будь-які правовідносини не вступала і між ними ніяких прав і обов'язків не виникало. Послуги, передбачені договорами №02661/14, №03197/14, №03198/14 ТOB «ЕкономКомфорт» за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст. 4 ч. 1 п.111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договорах №02661/14, №03197/14, №03198/14 передбачено залучення її коштів як фізичної особи. Для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом означених договорів необхідно мати ліцензію. TOB «ЕкономКомфорт» такої ліцензії не отримувало, що згідно із нормами ч. 2 ст.203 та ч. 1 ст. 227 ЦК України є підставою для визнання недійсними договорів №02661/14, №03197/14, №03198/14 як таких, що вчинені юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Відповідач пропонуючи їй надати фінансову послугу, укладає з нею ще групу договорів, і це при тому, що вона, як споживач послуги і так має право, без укладення договорів №02661, №03197, №03198 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із п.1 ч. 1 ст.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Самі по собі послуги, що є предметом договорів №02661, №03197, №03198 їй не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що представник відповідача не повідомив її про відсутність у TOB «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, вона була позбавлена можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договір про участь у програмі «Економкомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваних договорів №02661, №03197, №03198), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (п.4, 5 ч. 2 ст.19 та останній абзац ч.2 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ч. 6 ст.19 того ж Закону є підстави для визнання недійсним і договорів №02661, №03197, №03198 та згідно із ч. 1 ст. 216 ЦК України стягнення на її користь коштів, сплачених на виконання недійсних правочинів. В цілому просить визнати недійсними договори, укладені між нею та TOB «ЕкономКомфорт» 30 квітня 2014 року та 18 серпня 2014 року, а саме: №02661/14, №02661, №03197/14, №03197, №03198/14, №03198, стягнути із TOB «ЕкономКомфорт» на її користь всього 23128,86 грн., сплачених по означених договорах. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, згідно письмових заперечень на позов позовні вимоги не визнає, справу просить розглядати у відсутності представника. Щодо обставин спору зазначає, що позивачеві були роз'ясненні всі умови отримання позики, вона добровільно підписала оспорюванні договори, мала можливість ознайомитися зі всіма умовами Договорів протягом 5-ти календарних днів. Після укладення договорів Позивач жодного разу не звернулася до Відповідіча з вимогою роз'яснити чи уточнити умови договорів тим самим з ними погодилася. Також зазначається, що позивач вважає, що послуги, які надаються відповідачем відносяться до фінансової послуги «адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах» і відповідач зобов'язаний отримати відповідну ліцензію на їх надання. Таке твердження позивача є помилковим, оскільки для ТОВ «ЕкономКомфорт» не потрібно мати ліцензію для надання такої послуги, як передбачено в договорі, оскільки послуга не має усіх визначених ознак фінансової послуги, зокрема мети отримання прибутку від залучення грошових коштів від третіх осіб. Від залучення платежів згідно договору про участь у програмі відповідач прибутку не отримує, а лише перерозподіляє залучені кошти серед учасників. ТОВ «ЕкономКомфорт» отримує прибуток від діяльності, яка полягає у наданні інформаційно-консультаційних послуг, спрямованих на надання учаснику грошових коштів у позику чи оплати відповідної вартості товару, тобто на підставі договору про надання інформаційно-консультаційних послуг. Покликаються і на те, що Закон України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» поширює дію не на усі юридичні особи, а тільки на ті, що є професійними учасниками ринку фінансових послуг, тому, вимоги зазначеного Закону на відповідача не поширюються. Суд, заслухавши пояснення позивача, її представника, вивчивши заперечення відповідача, дослідивши та оцінивши у сукупності докази у справі приходить до висновку про задоволення позовних вимог. Судом встановлено, що 30.04.2014 року, 18.08.2014 року сторонами було укладено договори №02661, 03197, 03198 - предметом є зобов'язання відповідача за плату забезпечити дбайливе оформлення договору про участь у програмі для замовника з дотриманням вимог чинного законодавства; надавати інформаційні, консультаційні, роз'яснювальні та довідкові послуги з питань діяльності та подальшої участі замовника у програмі (а.с.6,13,38); та договори №02661/14, 03197/14, 03198/14, згідно яких ТОВ «ЕкономКомфорт» зобов'язалось за плату вчинити від імені позивача та за його рахунок певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, визначеного в додатку № 1 до договору, в тому числі: сформувати групу учасників, забезпечити її адміністрування; присвоїти та повідомити учаснику його номер групи та персональний код у групі; організовувати та проводити розподіли свідоцтв; здійснити оплату товару на користь учасника та/або надати учаснику відповідну суму у позику; надавати інші послуги та здійснювати інші правочини, погоджені сторонами, у порядку та в строки, передбачені цим договором та додатками до нього (а.с. 5, 8,12,15,37,40). Вивчивши зміст оспорюваних договорів №02661/14, №03197/14, №03198/14 та умови програми «ЕкономКомфорт» (додаток № 2 до договорів), суд приходить до висновку, що послуга, яку за умовами даних договорів передбачено надати позивачу [PERSON] за своєю суттю є фінансовою послугою у виді адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (ст.4 ч.1 п. 111 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»), оскільки послуги, які є предметом договорів, здійснюються шляхом створення адміністратором груп учасників та формування фонду групи для придбання на користь та за рахунок учасників бажаних товарів та/або отримання відповідної суми у позику, із проведенням розподілу права на отримання товару чи позики відповідно до визначеної процедури. Така діяльність підпадає під визначення п.1.2 Ліцензійних умов провадження діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах (затвердж. розпорядженням Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг 09.10.2012 № 1676), згідно якого адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групі - фінансова послуга, що надається ліцензіатом і передбачає залучення грошових коштів учасників групи, об'єднання цих коштів з метою придбання та розподілу товарів між учасниками групи. Нормою ст. 34 ч. 1 п.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» передбачено обов'язковість отримання ліцензії у Національній комісії, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у разі здійснення діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. По договорах №02661/14, №03197/14, №03198/14 передбачено залучення коштів фізичної особи. Отже, для здійснення відповідачем діяльності, що стала предметом договорів №02661/14, №03197/14, №03198/14 необхідно мати ліцензію. Судом встановлено, що така ліцензія у відповідача відсутня. Суд визнає неспроможними заперечення відповідача про те, що пропонована ними у договорах №02661/14, №03197/14, №03198/14 послуга не має ознаки фінансової послуги. Так, відповідно до ст. 1 ч. 1 п.5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою послугою розуміються операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. У цьому визначенні мета отримання прибутку не є критерієм віднесення операції з фінансовими активами до поняття фінансової послуги, а «мета отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів» стосується лише залучення фінансових активів від інших осіб. Крім того, не мають правового підґрунтя доводи відповідача про те, що на нього не поширюється дія Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», оскільки до визначених у ст. 2 ч. 3 Закону установ, на діяльність яких не поширюються положення Закону, відповідач не належить. Отже, згідно із нормами ст. 203 ч. 2 та ст. 227 ч. 1 ЦК є підстави для визнання недійсними договорів №02661/14, №03197/14, №03198/14 як таких, що вчинені юридичною особою без відповідного дозволу (ліцензії). Крім того, з обставин справи вбачається, що відповідач пропонуючи позивачу надання фінансової послуги, укладає групу договорів, при тому, що позивач, як споживач послуги і так має право, без укладення договорів №02661, №03197, №03198 на отримання повної інформації про послугу та її виконавця, згідно із ст. 4 ч. 1 п.4 Закону України «Про захист прав споживачів». Відповідно до ст. 627 ч. 2 ЦК у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Самі по собі послуги, що є предметом договорів №02661, №03197, №03198 позивачу не потрібні, в разі неможливості досягнення основної мети відносин із відповідачем - отримання позики. З урахуванням того, що відповідач не повідомив позивача [PERSON] про відсутність у ТОВ «ЕкономКомфорт» ліцензії на здійснення діяльності з адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах, позивач була позбавлена можливості свідомого вибору: оформляти чи не оформляти договора про участь у програмі «ЕкономКомфорт» (дбайливе оформлення якого є предметом оспорюваних договорів), отримувати чи ні консультативно-довідкові послуги з питань діяльності програми. Це значить, що така підприємницька практика вводить споживача в оману і кваліфікується як нечесна (ст. 19 ч. 2 п. 4, 5 та останній абзац ч. 2 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, відповідно до ст. 19 ч. 6 того ж Закону, є підстави для визнання недійсним і договорів №02661, №03197, №03198 та згідно із ст. 216 ч. 1 ЦК України стягнення на користь позивача [PERSON] за означеними договорами загальної суми коштів 23128,86 грн., сплачених 30 квітня 2014 р., 22 травня 2014 р., 13 червня 2014 р., 16 червня 2014 р., 18 червня 2014 р., 18 липня 2014 р., 24 липня 2014 р., 09 жовтня 2014 р., 27 жовтня 2014 р., 21 листопада 2014 р. (а. с. 19 - 25) на виконання недійсних правочинів.

Outcome: approved