Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-10 00:00:00

У листопаді 2019 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до до Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України про визнання незаконним та скасування рішення виборного профспілкового органу (далі - відповідач), в якому просив визнати незаконним та скасувати рішення відповідача про надання вимоги про розірвання трудового договору (контракту) з головою правління AT «Укрзалізниця» [PERSON] , затвердженого постановою Ради профспілки від 25.10.2019 прот. № пр-7, покласти на відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.11.2019 р. позивач з вебсайту відповідача дізнався про проведення позачергового засідання Ради профспілки, на якому за дорученням трудового колективу Товариства 25.10.2019 постановою Ради профспілки (протокол № пр-7) затверджено ряд вимог відповідача до Президента України та Кабінету Міністрів України. Ознайомившись з текстом вказаної вимоги позивачу стало відомо про те, що відповідач у пункті першому вимагає від Президента України та КМУ розірвати трудовий договір (контракт) з позивачем, який є головою правління АТ "Українська залізниця" згідно із ст. 33 Закону України "Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності" Оскільки позивач не погоджується з таким рішенням відповідача вважає його незаконним та необґрунтованим, він змушений звернутися за захистом свого права до суду. Позивач зазначає про відсутність правових підстав для направлення оскаржуваної вимоги. На думку позивача, його не можна вважати особою, яка одноосібно очолює підприємство, оскільки позивач є членом колегіального виконавчого органу, приймає участь в управлінні товариством шляхом голосування на засіданнях правління та підзвітний наглядовій раді товариства. Більше того, позивач не має права одноосібно підписувати документи від імені товариства. Крім того, право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства має лише виборний орган первинної профспілкової організації, всеукраїнським профспілкам такого права не надано. Оскільки між AT "Укрзалізниця" та відповідачем колективний договір не укладався, відповідач є неналежним суб`єктом прийняття рішення про надання вимоги про розірвання трудового договору (контракту) з позивачем. Крім того, від імені найманих працівників веде переговори і укладає галузеві угоди з відповідними центральними органами виконавчої влади, роботодавцями та їх об`єднаннями, контролює їх виконання не Рада профспілки, а президія Ради профспілки. Також у оскаржуваній вимозі печатки та штампи профспілки відсутні. Вказані обставини, на думку позивача, слугують підтвердженням незаконності оскаржуваної вимоги. У відзиві на позовну заяву, а також у доповненнях до відзиву, представник відповідача вказав, що вимогу було затверджено на засіданні Ради профспілки за наполяганням членів виборного органу Профспілки у зв`язку з надзвичайною ситуацією, яка склалась у галузі, з причин значного ущемлення соціально-економічних прав та інтересів членів та невиконання окремих норм чинної Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілками. Підставою для пред`явлення вимоги до позивача стало порушення з боку керівництва АТ «Укрзалізниця», зокрема Голови правління АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , положень Закону України «Про колективні договори і угоди», а саме: ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 9, а також п.п. 2.3, 3.1.2, 3.2.1, 3.6.19, 3.6.20 Галузевої угоди. При цьому, відповідач мав право пред`являти таку оскаржувану вимогу. Також, безпідставним є твердження щодо помилкового віднесення позивача до осіб, з якими може бути розірваний трудовий договір (контракт) у порядку ст. 33 Закону. Таким чином, немає підстав для визнання вимог незаконними і необґрунтованими. При цьому, наявний у матеріалах справи висновок, який підготовлено завідувачем кафедри трудового права НЮУ ім. Ярослава Мудрого, не є належним доказом. Крім того, розпорядженням КМУ від 29 січня 2020 р. № 58-р достроково припинено повноваження голови правління акціонерного товариства «Українська залізниця» [PERSON] , звільнено його з посади відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України з виплатою вихідної допомоги відповідно до ст. 44 КЗпП України у розмірі не менше ніж шестимісячний середній заробіток. Рішення КМУ було ухвалено за поданням наглядової ради товариства, але не за вимогою профспілки. Таким чином, наявні підстави для відмови у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення вимог позовної заяви, з підстав, викладених у відзиві та доповненнях до нього. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 26.11.2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 24.01.2020 року до матеріалів справи долучено відзив на позовну заяву з додатками. Протокольною ухвалою суду від 11.03.2020 року долучено до матеріалів справи доповнення до відзиву на позовну заяву. Ухвалою суду від 11.03.2020 року відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача Абрамової М.А. про закриття провадження у цивільній справі №761/44410/19. Суд, заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Як вбачається із п. 1 Вимоги профспілки залізничників і транспортних будівельників України до Президента та Кабінету Міністрів України, затверджена постановою Ради профспілки від 25.10.2019 р., прот. №7 пр-7, з метою збереження стратегічної галузі та забезпечення стабільної роботи залізничного транспорту, безпеки руху поїздів, виконання чинних Галузевої угоди та колективних договорів, створення для працівників умов для продуктивної праці, підвищення їхнього добробуту, зниження соціальної напруги у трудових колективах від Президента України як Глави Держави, який має право законодавчої ініціативи, право вето щодо прийнятих Верховною Радою України законів та здійснення кадрової політики в межах, визначених Конституцією України, а також від Кабінету Міністрів України, як єдиного акціонера АТ «Укрзалізниця», за дорученням трудового колективу товариства профспілка вимагає розірвати трудовий договір (контракт) з головою правління АТ «Укрзалізниця» [PERSON] згідно із ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» (а.с. 10-11). Як встановлено у судовому засіданні, підставою для пред`явлення вимоги до позивача стало порушення з боку керівництва АТ «Укрзалізниця», зокрема Голови правління АТ «Укрзалізниця» [PERSON] , положень Закону України «Про колективні договори і угоди», а саме: ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 9, а також п.п. 2.3, 3.1.2, 3.2.1, 3.6.19, 3.6.20 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілками. Згідно з ч. 6 ст. 2 Закону України «Про особливості утворення акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», Товариство є правонаступником усіх прав і обов`язків Державної адміністрації залізничного транспорту України та підприємств залізничного транспорту. Відповідно до ч. 1 ст. 7 зазначеного Закону, Товариство повністю відповідає за зобов`язаннями, які передбачені Галузевою угодою між Державною адміністрацією залізничного транспорту України та профспілками щодо підприємств залізничного транспорту, до укладення нової відповідної угоди. Умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств, на які вони поширюються, та сторін, які їх уклали. Положення колективного договору поширюються на всіх працівників підприємств незалежно від того, чи є вони членами профспілки, і є обов`язковими як для роботодавця, так і для працівників підприємства. Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду (ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 9 Закону України «Про колективні договори і угоди»). Згідно п. 2.3. Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілками жодна із сторін у період дії угоди не може припинити виконання взятих на себе зобов`язань. За умовами п. 3.1.2. Галузевої угоди, внесення змін та доповнень до статутів підприємств, установ, організацій, що перебувають у сфері управління Укрзалізниці, в частині захисту соціально-економічних та трудових прав працівників здійснювати за участю представників відповідних профспілкових органів. Відповідно до п. 3.2.1. Галузевої угоди, Укрзалізниця зобов`язана домагатися забезпечення мінімальної заробітної плати в галузі за відпрацьовану місячну норму робочого часу не нижче прожиткового мінімуму на працездатну особу. Домагатися підвищення заробітної плати залізничників не нижче темпів зростання заробітної плати в галузях економіки та забезпечувати підвищення рівня заробітної плати не менше ніж на 25% щороку. Вживати заходів щодо щорічного збільшення частки працівників, які отримують заробітну плату вищу за розмір двох прожиткових мінімумів. Укрзалізниця зобов`язана надавати фінансову допомогу ветеранським організаціям та умовах, передбачених колективними договорами; розробити та запровадити «Програму недержаного пенсійного забезпечення залізничників» (3.6.19, 3.6.20 Галузевої угоди). Приписами ст. 33 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» передбачено, що профспілкові органи мають право вимагати розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства, установи або організації, якщо він порушує цей Закон, законодавство про працю, про колективні договори та угоди. Вимога профспілкових органів про розірвання трудового договору (контракту) є обов`язковою для розгляду і виконання. У разі незгоди з нею керівник, стосовно якого прийнято рішення, або орган чи особа, від яких залежить звільнення керівника, можуть у двотижневий строк оскаржити рішення профспілкового органу до місцевого суду. У цьому разі виконання вимоги про розірвання трудового договору зупиняється до винесення судом рішення. В свою чергу приписами ст. 45 КЗпП України встановлено, що на вимогу виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір з керівником підприємства, установи, організації, якщо він порушує законодавство про працю, про колективні договори і угоди, Закон України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності». Якщо власник або уповноважений ним орган, або керівник, стосовно якого пред`явлено вимогу про розірвання трудового договору, не згоден з цією вимогою, він може оскаржити рішення виборного органу первинної профспілкової організації (профспілкового представника) до суду у двотижневий строк з дня отримання рішення. Таким чином, вимоги відповідача стосувалось порушення, на їх думку, позивачем положень Закону України «Про колективні договори і угоди», а саме: ч. 1 ст. 5, ч. 1 ст. 9, а також п.п. 2.3, 3.1.2, 3.2.1, 3.6.19, 3.6.20 Галузевої угоди між Державною адміністрацією залізничного транспорту України і профспілками. Згідно ч. 10 ст. 16 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», профспілка, її організації, об`єднання профспілок здійснюють свої повноваження, набувають цивільних прав і беруть на себе цивільні обов`язки через свої виборні органи, які діють у межах прав, наданих їм за законом та статутом (положенням). Рада профспілки згідно з п. 1.9 та п.п. 4 п. 6.1.5 Статуту Професійної спілки залізничників і транспортних будівельників України, є центральним виборним органом профспілки, повноваження якої закріплено в п. 6.6.2.1 Статуту, відповідно до п.п. 15 якого Рада профспілки, поряд з повноваженнями, зазначеними у п.п. 1-14, має виконувати інші функції, які відповідають меті і завданням профспілки в межах чинного законодавства і Статуту профспілки (а.с. 45-63). Таким чином, відповідач має право пред`являти вимогу про розірвання трудового договору (контракту) з керівником підприємства. Крім того, позивач просить суд визнати незаконним і скасувати рішення відповідача про надання вимоги, але в суді не доведено, яким чином було порушено цим рішенням права позивача, оскільки у ньому безпосередньо не зазначено про незаконність його дій, звільнення. При цьому, оскільки товариство очолює голова правління, який призначається та звільняється з посади генеральними зборами на підставі пропозиції (подання) наглядової ради (п. 90 Статуту АТ «Укрзалізниця»), думку позивача про те, що він не є особою, з якою може бути розірвано контракт, є помилковою. Щодо оцінки науково-правового висновку, який підготовлено завідувачем кафедри трудового права НЮУ ім. Ярослава Мудрого Ярошенко О.М., суд зауважує наступне. Відповідно до ст. 114 ЦПК України, учасники справи мають право подати до суду висновок експерта у галузі права щодо застосування аналогії закону чи аналогії права; змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі. Висновок експерта у галузі права не може містити оцінки доказів, вказівок про достовірність чи недостовірність того чи іншого доказу, про переваги одних доказів над іншими, про те, яке рішення має бути прийнято за результатами розгляду справи. Оскільки наданий висновок є викладеною у письмовій формі думкою фахівця у галузі права стосовно спірних правовідносин, підготовленою за замовленням позивача, у якому не порушуються питання аналогії закону чи аналогії права, змісту норм іноземного права згідно з їх офіційним або загальноприйнятим тлумаченням, практикою застосування і доктриною у відповідній іноземній державі, суд ухвалив не приймати його до уваги. Крім того, вказаний висновок не стосується позовних вимог саме у цій справі. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У той же час, розпорядженням Кабінету Міністрів України від 29 січня 2020 р. № 58-р достроково припинено повноваження голови правління акціонерного товариства «Українська залізниця» [PERSON], звільнено його з посади відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 41 Кодексу законів про працю України. Слід зазначити, що рішення було ухвалено за поданням Наглядової ради Товариства, але не за оспорюванню у цій справі вимогою Профспілки. Таким чином, суд приходить до висновку, що права позивача оскаржуваною вимогою не були порушені, з огляду на те, що його було звільнено за поданням Наглядової ради Товариства, а не за вимогою відповідача. Враховуючи викладене вище, а також те, що позивачем не було доведено належними та допустимими доказами в розумінні ЦПК України обставин, на які він посилається, підстав для задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення виборного профспілкового органу про надання вимоги про розірвання трудового органу (контракту) з керівником підприємства суд не вбачає. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи наведене, на підставі ст. 43 Конституції України, ст. 45 КЗпП України та

Outcome: dismissed