Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-20 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем був укладений договір № K2XRFB80730441 від 24.02.2011 року, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 2311, 30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві. Відповідно умов договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно Умов. Свої зобов'язання Банк належним чином виконав. Оскільки відповідачем не були виконані зобов'язання, встановлені кредитним договором, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка станом на 02.02.2016 року становить 31846,47 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 636,86 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 2,19 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 904,19 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 28310,54 грн., штрафи відповідно до п.2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1492,69 грн. - штраф (процентна складова), а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 1378,00 грн. Представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з»явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій зазначено, що позовні вимоги останній підтримує у повному обсязі (а.с.24, 63-65). Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника позивача на підставі наявних доказів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала. При цьому просила застосувати строк позовної давності до позовних вимог, вказуючи на те, що даний строк позивачем пропущено, а твердження позивача щодо підписання відповідачем заяви позичальника від 24.02.2011 року разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам та, ніби-то, збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін до 50 років, не відповідають дійсності та не підтверджені належними та достатніми доказами. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем не надано жодних доказів на підтвердження порушення відповідачем своїх обов»язків за договором, а також не надано доказів, якими б підтверджувалось фактичне отримання відповідачем кредитних коштів, здійснення відповідачем платежів на повернення кредитних коштів та з якого часу позивач дізнався (або мав дізнатися) про порушення свого права. Заслухавши пояснення представника відповідача, вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 24.02.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем був укладений договір № K2XRFB80730441, згідно з яким відповідач отримала кредит у розмірі 2311, 30 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між нею та банком договір, про що свідчить підпис відповідача у заяві (а.с.6). За умовами даного договору, банк надає відповідачу строковий кредит в сумі 231,30 грн. на строк 19 місяців з 24.02.2011 року по 23.09.212 року включно. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізнішою 23.09.2012 року. Судом встановлено, що відповідач взяті на себе зобов'язання по виплаті кредитних коштів у строки, визначені Кредитним договором, не виконує. Станом на 02.02.2016 року заборгованість відповідача становить 31846,47 грн., з яких: заборгованість за кредитом - 636,86 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом - 2,19 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом - 904,19 грн.; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 28310,54 грн., штрафи відповідно до п.2.4.5.5 Умов та правил надання банківських послуг: 500 грн. - штраф (фіксована частина), 1492,69 грн. - штраф (процентна складова) (а.с.3-7). Відповідно до п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. За правилом, передбаченим ст.1050 ЦК України, встановлюється, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Пунктом 29 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних i кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснено, що при вирішенні спорів про дострокове повернення кредиту суд має враховувати положення статей 1050, 1054 ЦК і виходити з того, що якщо договором встановлено обов'язок позичальника повернути кредит частинами (із розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини кредитодавець має право вимагати дострокового повернення частини кредиту, що залишилася, та сплати процентів, належних йому від суми кредиту. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України та ч.ч.1,4 ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести та обставини, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Тобто, сторони мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Аналізуючи встановлені по справі обставини в їх сукупності, суд вважає заявлені позовні вимоги ПАТ КБ «ПриватБанк» про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом, відсотками та комісії, а також штрафів, такими, що знайшли своє підтвердження в судовому засіданні. При цьому суд не приймає до уваги твердження представника відповідача про недоведеність позовних вимог, відсутність доказів щодо отримання відповідачем кредитних коштів, оскільки з вимогами про визнання кредитного договору недійсним в зв»язку з його безгрошовістю відповідач до суду не зверталась. Крім того, представником відповідача в обґрунтування своїх тверджень та спростування вимог позивача не надано жодних належних та допустимих доказів. В той же час, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно правової позиції у справі № 6-16цс15 Верховного Суду України від 11.03.2015 року, позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (частина перша статті 259 ЦК України). Згідно із частинами першою, другою статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи з правового аналізу вказаних норм Умови надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт), пунктом 5.5 яких установлено позовну давність тривалістю в п'ять років, не можна вважати складовою частиною укладеного між сторонами кредитного договору, якщо такі Умови не містять підпису позичальника; не встановлено наявність належних і допустимих доказів, які б підтверджували, що саме ці Умови розумів позичальник, підписуючи заяву позичальника, а також те, що Умови містили збільшений строк позовної давності в момент підписання заяви позичальника, або в подальшому такі Умови, зокрема щодо збільшення строку позовної давності, не змінювались. Адже у цій справі зміст пункту 4.2 Умов надання споживчого кредиту фізичним особам, що зазначений у цих Умовах і в заяві позичальника, містить розбіжності. Крім того, у заяві позичальника домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності немає. У зв'язку із цим доводи позичальника про неознайомлення його з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам ("Розстрочка") (Стандарт) не можна визнавати необґрунтованими. Відсутність позову про визнання кредитного договору недійсним як оспорюваного правочину не може бути перешкодою для неврахування інтересів позичальника при вирішенні справи за позовом банку до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, за умовами договору кредиту, банк надає відповідачу строковий кредит за програмою «Розстрочка» в сумі 231,30 грн. на строк 19 місяців з 24.02.2011 року по 23.09.212 року включно. Дата останнього погашення заборгованості має бути не пізнішою 23.09.2012 року. Таким чином, загальний строк позовної давності щодо основного зобов»язання сплив 24.09.2015 року, щодо стягнення неустойки (пені) - 24.09.2013 року. Посилання позивача на те, що строк позовної давності було збільшено за домовленістю сторін, суд до уваги не приймає, оскільки позивачем в обґрунтування цих тверджень не надано відповідних доказів. Зокрема, позивачем не надано доказів того, що відповідач при підписанні кредитного договору була належним чином ознайомлена з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам; що редакція Умов на момент укладання кредитного договору містила положення про збільшення строку позовної давності за домовленістю сторін. Крім того, позивачем не надано суду тексту Умов, підписаних відповідачем. Направлені позивачем на адресу суду Умови та правила надання банківських послуг суд до уваги не приймає, оскільки з наданих Умов не вбачається дата їх редакції, період чинності. Крім того, дані Умови не є належним доказом, оскільки не містять дати затвердження, підпису посадових осіб тощо (а.с.66-72, 78-87). Враховуючи викладене, суд вважає, що позивачем пропущено строк позовної давності, а тому, з урахуванням заяви представника відповідача про застосування наслідків пропуску строку позовної давності, вважає можливим відмовити в задоволенні позову саме з цієї підстави. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог, то, відповідно до ст.88 ЦПК України, судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed