Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-21 00:00:00

ТОВ «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» звернулось до суду з позовом про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором у розмірі 25433,21 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що 06.05.2014 року між ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" ( скорочена назва: ТОВ "ФК "ЦФР") та відповідачем по справі було укладено кредитний договір № 405541373. 14.07.2017 між ТОВ "ФК "ЦФР" та ТОВ " Фінансова компанія " Європейська агенція з повернення боргів" (скорочена назва: ТОВ "ФК "ЄАПБ" ) укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 у відповідності до умов якого, ТОВ "ФК "ЦФР" передало (відступило) ТОВ ФК «ЄАПБ" за плату, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" прийняло ТОВ "ФК "ЦФР" права грошової вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] . Посилаючись на неналежне виконання відповідачем своїх грошових зобов`язань за кредитним договором, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість за договором кредиту, яка складає 25433,21 грн., а також відшкодувати понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору. Ухвалою Комінтернівського районного суду м. Харкова від 15.11.2019 року скасовано заочне рішення та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 28.11.2019 року від відповідачка надійшов відзив в якому вона зазначила, що особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені, зокрема ЗУ «Про захист прав споживачів». Вимога позивача про стягнення з відповідача заборгованості з плати за управління кредитом в розмірі 7288,96 грн. ґрунтується на нікчемній умові укладеного між відповідачем та ТОВ «ФК «ЦФР» кредитного договору. Оскільки умова про сплату за управління кредитом є нікчемною, наданий позивачем розрахунок заборгованості відповідача в частині сплати пені не відповідає дійсності, оскільки наведений розрахунок розрахований виходячи з наявності простроченої заборгованості зі сплати за управління кредитом. Крім того вимога про стягнення пенсі заявлена поза межами строку позовної давності. Згідно із повідомленням позивача від 21.07.2017 р. про зміну умов договору в частині повернення коштів, право вимоги від відповідача грошових коштів за кредитним договором № 4055411373 від 06.05.214 р. в тому числі пені, нарахованої за договором, виникло у позивача 02.08.2017 року, а з позовом до суду позивач звернувся 28.11.2018 року. Я вбачається д довідки про рух коштів по кредиту, під час дії кредитного договору відповідачем сплачені грошові кошти в загальному розмірі 12510,42 грн. з яких зокрема 5947,79 грн. враховано ТОВ «ФК «ЦФР» в якості сплати щомісячної плати за кредитом. Оскільки зазначена умова договору є нікчемною ці кошти мають піти на погашення сплати за кредитом та відсотками. Таким чином заборгованість за кредитом та відсотками складає 5693,44 грн. Представником позивача надано відповідь на відзив якій зазначено, що кредитний договір укладений між ТОВ «ФК «ЦРФ» та [PERSON] за своєю формою і змістом відповідає вимогам діючого цивільного законодавства. Відповідач була вільною в укладенні договору, погодилася з ним та була обізнана з умовами ЗУ «Про захист прав споживачів». Належних та допустимих доказів на оспорювання заборгованості в частині за управління кредитом не надала. Розмір нарахованої пені здійснювався на підставі норм цивільного законодавства та пунктів кредитного договору. З моменту отримання права вимоги до відповідача, а саме з 14.07.2017 року позивачем не здійснювалося нарахування жодних штрафних санкцій. Відповідно до п. 3 Кредитного договору № 405541373 від 06.05.2014 до складу умов цього договору входять загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів. Всі умови цього договору є істотними. Підписанням кредитного договору відповідач погодила прийняття загальних умов з надання кредитів в якості невід`ємних умов цього договору. Відповідно до п. 24 Загальних умов ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів зазначено, що сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами, які виникають з кредитного договору, включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки тощо становить 50 років. Таким чином позивачем не пропущений строк позовної давності. Відповідачем була надана відповідь на відзив в якій зазначено, що долучені позивачем до матеріалів справи Загальні умови ТОВ «ФК «ЦФР» з надання фізичним особам кредитів, нею не підписані, не можуть вважатися складовою кредитного договору, укладеного між нею та ТОВ «ФК «ЦФР» у зв`язку із чим між сторонами не укладався договір про збільшення позовної давності. В судове засідання представник позивача не з`явився, надав суду заяву, в якій просить суд розглянути справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав, просить задовольнити їх в повному обсязі. Підтримав пояснення викладені у відзиві. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з урахуванням пояснень викладених у відзиві та запереченнях на відповідь на відзив. Суд, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, приходить до висновку про задоволення позовних вимог з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідного до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтями 77, 78 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч.4 ст. 77 ЦПК України суд не бере до розгляду докази, що не стосується предмета доказування. Судом встановлено, що 06.05.2014 року між ТОВ "Фінансова компанія "Центр фінансових рішень" (скорочена назва: ТОВ "ФК "ЦФР") та відповідачем по справі було укладено кредитний договір № 405541373, згідно якого остання отримала кредитні кошти в розмірі 13066,16 грн. зі сплатою відсотків 14,99% річних. Крім того, вказаним договором передбачено погашення заборгованості за кредитом, шляхом внесення щомісячного платежу у відповідному розмірі. 14.07.2017 між ТОВ "ФК "ЦФР" та ТОВ " Фінансова компанія " Європейська агенція з повернення боргів" (скорочена назва: ТОВ "ФК "ЄАПБ" ) укладено договір відступлення права вимоги № 20170714 у відповідності до умов якого, ТОВ "ФК "ЦФР" передало (відступило) ТОВ ФК «ЄАПБ" за плату, а ТОВ "ФК "ЄАПБ" прийняло ТОВ "ФК "ЦФР" права грошової вимоги до боржників, в тому числі до [PERSON] . Згідно ч. 1 ст. 1077 ЦК України, за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Відповідно до ч. 1 ст. 1078 ЦК України, предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Отже, ТОВ «Фінансова компанія «Європейська агенція з повернення боргів» перейшло право грошової вимоги до відповідача за кредитним договором № 405541373 від 06.05.2014 року. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідач взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № 405541373 від 06.05.2014 року належним чином не виконує, в результаті чого у відповідача виникла заборгованість в сумі 25433,21 грн., яка складається з наступного : - 9237,26 грн. - сума заборгованості за основною сумою боргу; -2403,91 грн. - сума заборгованості за відсотками; - 7288,96 грн. - сума заборгованості за платою за управління кредитом; -6503,08 грн. - сума заборгованості за пенею. Розмір заборгованості підтверджується умовами договору укладеного між сторонами, розрахунком заборгованості, та довідкою від 14.07.2017 року щодо графіку руху коштів за кредитом. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов`язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов`язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов`язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України ). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Статтею 625 ЦК України, визначено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то вразі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Щодо нарахування відповідачу суми заборгованості за платою за управління кредитом у розмірі 7288,96 грн. суд зазначає наступне. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені також Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно з абзацем 3 частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на час виникнення спірних правовідносин, кредитодавцю забороняється встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Відповідно до частини восьмої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. З Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 вбачається, що положення статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Умовами договору (п. 4.8) передбачено плату за управління кредитом у розмірі 2,69 процентів від суми кредиту, тобто за дії, які кредитодавець здійснює на власну користь, що є незаконним. Крім того, у договорі не зазначено, які саме послуги за вказану комісію надавалися відповідачу як позичальнику. Так як вимога позивача про стягнення з боржника заборгованості з плати за управління кредитом ґрунтується на нікчемній умові укладеного з кредитодавцем попереднього договору, у цій частині позов задоволенню не підлягає. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 31.10.2018 року у справі № 404/1339/15-ц. Щодо стягнення з відповідача заборгованості за пенею у розмірі 6503,08 грн. суд зазначає наступне. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку ТОВ «ФК «ЦФР»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. В разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в частині стягнення пені та застосування до неї збільшеної позовної давності, посилався на Загальні умови ТОВ «ФК-ЦФР» з надання фізичним особам кредитів де у п. 24 зазначено, що сторони досягли згоди про те, що позовна давність за спорами, які виникають з кредитного договору, включно з відшкодуванням збитків, сплати неустойки (штрафу, пені) тощо становить 50 років. Зазначене застереження до кредитного договору є договором про збільшення строку позовної давності. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме з цими Загальними умовами відповідачка ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи кредитний договір, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачкою кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати неустойки (пені, штрафів). Загальні умови не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору. Зазначене узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного суду від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17. Крім того відповідачем заявлено про застосування строків позовної давності. Так відповідно до ч.2 ст. 258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Згідно із повідомленням позивача від 21.07.2017 року про зміну умов договору в частині повернення коштів, право вимоги від відповідача грошових коштів за кредитним договором № 405541373 від 06.05.2014 року в тому числі пені, нарахованої за договором, виникло у позивача 02.08.2017 року. Відповідно до наведеного, на час звернення позивача із позовом строк позовної давності щодо вимог про стягнення пені за договором є таким, що сплив 02.04.2018 року. За таких обставин суд прийшов до висновку, що вимога про стягнення пені задоволенню не підлягає. Як вбачається з наданої позивачем до справи довідки про рух коштів по кредиту, [PERSON] слачені грошові кошти в загальному розмірі 12510,52 грн., з яких зокрема 5947,79 грн. враховано ТОВ «ФК «ЦФР» в якості сплати щомісячної плати за кредитом (управління кредитом). Оскільки суд прийшов до висновку, що умова кредитного договору в цій частині є нікчемною, наведені грошові кошти мають бути враховані в якості сплати за кредитом та нарахованими відсотками. Відтак з відповідачки підлягає стягненню 5693,38 грн. (11641,17-5947,79). Крім того, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, з відповідача на користь ТОВ «Фінансова компанія « Європейська агенція з повернення боргів» підлягає стягненню судовий збір в розмірі 392 грн. 92 грн. На підставі викладеного та

Outcome: partial