Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-13 00:00:00

Позивач ПАТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 28.08.2008 р. був укладений кредитний договір №246796 - cred, за умовами якого ПАТ КБ "Приватбанк" надав, а позичальник [PERSON] отримав кредит у розмірі 10000 доларів США на термін до 19.02.2010р. і зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлені кредитним договором. Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступном порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. За користування кредитом позичальник щомісяця в період сплати сплачує відсотки у розмірі 24.00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. У порушення зазначених норм закону та умов договору позичальник зобов'язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв'язку з зазначеними порушеннями зобов'язань за кредитним договором позичальник [PERSON], станом на 09.01.2014р., має заборгованість в сумі 20465,91 доларів США, яка складається з наступного: 6998,51 доларів США - заборгованість за кредитом, 12463,03 доларів США - заборгованість по процентам за користування кредитом, а також штрафи відповідно до договору: 31,29 доларів США - штраф (фіксована частина), 973,08 доларів США - штраф (процентна складова). В забезпечення виконання зобов'язання за договором №246796- cred від 28.08.2008р. ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідач [PERSON] уклали договір поруки. Відповідно до вимог ст.ст. 610, 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник. Таким чином, ПАТ КБ "Приватбанк" вважає доцільним притягнути до відповідальності поручителя за кредитним договором № 246796- cred від 28.08.2008р., яким згідно із договором поруки є [PERSON]. Відповідно до умов договору поруки, позивачем було направлено на адресу відповідача письмову вимогу із зазначенням невиконаних зобов'язань. Згідно із договором поруки, поручитель зобов'язаний виконати зобов'язання, зазначені в письмовій вимозі кредитора протягом п'яти календарних днів з моменту її отримання. Згідно з даними реєстру відправлених претензій, письмову вимогу до відповідача було направлено 24.01.2014р. Але вимога про погашення заборгованості була залишена відповідачем без задоволення. На підставі викладеного, позивач просить суд стягнути з відповідача [PERSON] на свою користь заборгованість у розмірі 20465,91 доларів США, що за курсом 7,99грн. відповідно до службового розпорядження НБУ від 09.01.2014 року складає 163 522,59 грн. за кредитним договором №246796-cred від 28.08.2008р., а також стягнути з відповідача судові витрати. Рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 05.03.2014р. у задоволенні позовних вимог відмовлено. Рішенням апеляційного суду Черкаської області від 28.04.2014р. вказане судове рішення скасоване і ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги задоволені частково: стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість в сумі 78055грн. 50коп. та судовий збір в розмірі 780грн. 55коп., в решті частині позову відмовлено. Ухвалою Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26.05.2014р. відмовлено у відкритті касаційного провадження за вказаною справою. Постановою Верховного Суду України від 07.10.2015р. (Правові позиції у справі №6-263цс15) вище вказані судові рішення скасовані і справа направлена на новий розгляд до суду першої інстанції. В судове засідання представник позивача ПАТ КБ «Приватбанк» за довіреністю [PERSON] не з»явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує в повному обсязі. В судовому засіданні представники відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] та за довіреністю [PERSON] просили відмовити у задоволенні позовних вимог. В судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнала. Враховуючи думку представника позивача, заслухавши пояснення відповідача та його представників, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог необхідно відмовити за таких підстав: встановлено, що між ПАТ КБ "Приватбанк" та позичальником [PERSON] 28.08.2008р. був укладений кредитний договір №246796-cred, за умовами якого банк надав, а позичальник отримав кредит у розмірі 10000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом на строк до 19.02.2010р. (п.1.4 договору). Відповідно до умов договору погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, позичальник повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати. Тобто, за п. 3.3 цього договору повернення кредиту та сплата процентів за користування ним здійснюється згідно з графіком погашення кредиту та процентів, який оформлюється у вигляді додатку до кредитного договору і є невід»ємною частиною договору. Відповідно до додатку № 1 до кредитного договору позичальник зобов'язався сплачувати банку кредит та проценти частинами (щомісячними платежами). Також, з метою забезпечення виконання позичальником [PERSON] кредитного договору, - 28.08.2008р. між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки №246796-cred, відповідно до умов якого поручитель відповідає перед кредитором за виконання обов'язків за кредитним договором в тому ж розмірі, що і боржник, включаючи сплату кредиту, процентів, нарахованих за користування кредитом, винагород, штрафів, пені та інших платежів, відшкодування збитків. Пунктом 11 договору поруки визначено, що він діє до повного виконання зобов'язань за кредитним договором. Крім того, позичальник [PERSON] належно не виконував зобов'язання за кредитним договором, у зв'язку з чим 24 січня 2014 року банк направив до поручителя [PERSON] письмову вимогу від 22.01.2014р. про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Під час розгляду справи також встановлено, що заочним рішенням Придніпровського райсуду м. Черкаси від 15.03.2011р. позов ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором від 28.08.2008р.№246796-cred задоволені і солідарно стягнуто з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з 01.09.2009р. по 28.11.2010р. в сумі 1857,30 доларів США, що еквівалентно станом на 28.11.2010р.- 14746грн. 96коп. та штраф в розмірі 250грн. При цьому, рішенням апеляційного суду Черкаської області від 07.08.2014р. вказане заочне рішення змінено: скасовано в частині солідарного стягнення з [PERSON] на користь банку заборгованості і в цій частині у задоволенні позову відмовлено, в іншій частині рішення про стягнення з [PERSON] заборгованості - залишено без змін. Ухвалою Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 26 листопада 2014р. рішення апеляційного суду Черкаської області від 07.08.2014р. в частині відмови в задоволенні позову до [PERSON] залишено без змін. В судовому засіданні також встановлено, що заочне рішення Придніпровського райсуду м. Черкаси від 01.09.2010р. про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором від 28.08.2008р. з [PERSON] та [PERSON] не стосується поручителя - відповідача по даній справі [PERSON] Як передбачено ст. 3 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 4 ЦПК України). Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України. Відповідно до положень ст.ст. 11, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ч.ч. 2, 3 ст. 58 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст. 59 ЦПК України). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки. Як зазначено у ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1 ст. 543 ЦК у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Відносини, пов'язані з порукою, врегульовано нормами § 3 гл. 49 розд. І кн. 5 ЦК. Поняття поруки закріплено у ст. 553 ЦК, відповідно до якої порукою є договір, за яким поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі. Поручителем може бути одна особа або кілька осіб. Договір поруки має бути укладений у письмовій формі, оскільки відповідно до ч. 2 ст. 547 ЦК правочин щодо забезпечення виконання зобов'язання, вчинений із недодержанням письмової форми, є нікчемним. Оскільки порука є видом забезпечення виконання зобов'язань і при цьому водночас сама має зобов'язальний, договірний характер, на правовідносини поруки поширюються загальні положення про зобов'язання та про договори (розділи І та II кн. 5 ЦК). Враховуючи характер поруки (похідний, залежний від основного зобов'язання), до істотних умов договору поруки відносять: визначення зобов'язання, яке забезпечується порукою, його зміст та розмір, зокрема реквізити основного договору, його предмет, строк виконання тощо; обсяг відповідальності поручителя, оскільки згідно із ч. 2 ст. 553 ЦК порукою може забезпечуватися виконання зобов'язання частково або у повному обсязі, а ч. 2 ст. 554 ЦК встановлено, що поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки; відомості про сторони - кредитора і поручителя; тощо. Цивільний Кодекс України у ст. 559 передбачає спеціальні підстави припинення поруки. Так, порука припиняється: з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності; якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем; у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Крім того, ч.4 ст. 559 ЦП визначено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. У підтвердження слід звернути увагу на постанову ВСУ від 5 лютого 2014 р. у справі № 6-160цс13. Умови договору поруки про його дію до повного виконання зобов»язань за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки відповідно до ст. 251 ЦК, а тому підлягають до застосування норми ч.4 ст. 559ЦК. Таким чином, пред»явлення вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред»явлення до нього позову. При цьому, в разі пред»явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов»язання. З»ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд вважає, що, враховуючи положення ст. 252 ЦК України, у позивача право вимоги до поручителя виникло з 20 лютого 2010р. При цьому, виходячи із норми частини 4 ст. 559 ЦК, вимогу до поручителя про стягнення з нього коштів за борговими зобов»язаннями боржника, банк мав право пред»явити протягом шести місяців, починаючи з 20.02.2010р. до 20.08.2010р. Між тим, банк своїм правом протягом вказаного строку не скористався, а пред»явив вимоги до відповідача по даній справі лише 06 лютого 2014р. Крім того, встановлено, що ПАТ КБ «Приватбанк» 24.01.2014р. направив письмову вимогу від 22.01.2014р. поручителю про погашення заборгованості за вказаним кредитним договором. Таким чином, договір поруки, укладений між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] від 28.08.2008р., слід вважати припиненим, а у задоволенні позовних вимог позивача слід відмовити. На підставі викладеного та,

Outcome: dismissed