Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації Дніпропетровської області, треті особи: [PERSON] селищна рада Царичанського району Дніпропетровської області, відділ Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області, про визнання права на земельну частку (пай). В обґрунтування позовних вимог вказав, що 12 червня 1991 року за даними запису №1 в трудовій книжці серії УКР №2454111 відповідно до наказу №5 від 12.06.1991 року він був прийнятий в члени колгоспу ім.Леніна Царичанського району Дніпропетровської області. Вибув з членів КСП за власним бажанням відповідно до запису в трудовій книжці №2 від 31.05.1996 року і більше в КСП не працював. В подальшому, спілкуючись з товаришами, які працювали разом з ним в колишньому КСП ім.Леніна, він дізнався, що останні отримали сертифікати на земельну частку (пай). 01 вересня 2016 року він звернувся до відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області. Відповідно до довідки відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі від 09 вересня 2016 року №11-422-99.3-1189/2-16 [PERSON] включений до списку до Державного акту на право колективної власності на землю по колишньому КСП ім.Леніна [PERSON] селищної ради під номером 132. Державний акт на право колективної власності на землю серія ДП №000001, зареєстрований 25 липня 1995 року за №1. Таким чином він дізнався про порушення свого права на земельну частку пай. 16 вересня 2016 року за вих.№01-50-2567/0/384-16 він отримав відомості від [PERSON] райдержадміністрації про відсутність на його імя сертифікату в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім.Леніна. При цьому, на час розпаювання він був членом КСП ім.Леніна та відповідно підпадав під дію Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», згідно п.2 якого право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишилися членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю. Після звільнення у травні 1996 року з КСП ім.Леніна він більше там не працював. Потім тривалий час проживав в м.Камянське, де займається підприємницькою діяльністю. В Царичанський район приїздив дуже рідко, лише провідати батьків. Вважав, що не мав право на отримання земельної ділянки (паю), а тому і не звертався до державних органів із отримання земельної ділянки (паю). Лише в 2016 році за порадою своїх знайомих він звернувся до відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі, де йому і повідомили, що він внесений до Додатку №1 до Державного акту на право колективної власності на землю по колишньому КСП ім.Леніна [PERSON] селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області за номером 132. Таким чином, вважає, що про порушення його права на земельну частку (пай) йому стало відомо у вересні 2016 року під час звернення до відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі. А тому вважає, що строк пропущений з поважної причини і підлягає повноленню. В звязку з вищевикладеним та посилаючись на нормист.ст.41, 55 Конституції України, ст.22 ЗК України (в редакції 1992 року), ст.ст.3, 11, 31, 118, 119, 120 ЦПК України, Закону України «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям», прохає суд поновити строк встановлений для звернення до суду за захистом порушеного права та визнати за ним право на право на земельну частку (пай) в межах встановлених норм за рахунок земель, які перебували на території [PERSON] селищної ради у колективній власності колишнього КСП ім.Леніна. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав повністю. Представник відповідача [PERSON] райдержадміністрації [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Представник третьої особи [PERSON] селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області в судове засідання не зявився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника, проти задоволення позовних вимог не заперечують. Представник третьої особи відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області в судове засідання не зявився. До суду надійшла заява про розгляд справи у відсутність їх представника. Суд, заслухавши сторони, перевіривши матеріали справи, вивчивши всі надані по справі докази та даючи їм оцінку у їх сукупності, вважає, що позов підлягає задоволенню за слідуючих підстав. Згідно ст.11 ч.1 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу (ч.1 ст.60 ЦПК України). Нормами ч.4 ст.174 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. В даному випадку у судовому засіданні відповідно до норм ч. 1 ст. 61 ЦПК України встановлено наступне. Відповідно до копії трудової книжки колгоспника позивача [PERSON] серії УКР №2454111, запис №1, 12 червня 1991 року відповідно до протоколу №5 від 12.06.1991 року позивач був прийнятий в члени колгоспу ім.Леніна Царичанського району Дніпропетровської області, та 31 травня 1996 року, запис в трудовій книжці №2, вибув з членів КСП за власним бажанням та більше в КСП не працював (а.с.8-11). 01 вересня 2016 року позивач звернувся до відділу Держгеокадастру у [PERSON] районі Дніпропетровської області із запитом що наявності в нього права на земельну частку (пай) та 09 вересня 2016 року за №11-422-99.3-1189/2-16 отримав довідку відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, згідно якої [PERSON] включений до списку до Державного акту на право колективної власності на землю по колишньому КСП ім.Леніна [PERSON] селищної ради під номером 132. Державний акт на право колективної власності на землю серія ДП №000001 зареєстрований 25 липня 1995 року за №1. Розмір земельної частки (паю) становить 3,21 умовних кадастрових гектар (а.с.7). Згідно з копією Державного акту на право колективної власності серії ДП №000001, виданий КСП ім.Леніна від 25 липня 1995 року та списку до нього [PERSON] включений до списку до Державного акту на право колективної власності на землю по колишньому КСП ім.Леніна [PERSON] селищної ради за №132 (а.с.37-40). Листом від 16 вересня 2016 року за вих.№01-50-2567/0/384-16 [PERSON] райдержадміністрації позивачу було повідомлено про відсутність на його імя сертифікату в книзі реєстрації сертифікатів на земельний пай членів КСП ім.Леніна (а.с.6). Крім цього, вивченням матеріалів справи встановлено, що позивач після звільнення з членів КСП ім.Леніна виїхав з Царичанського району до м.Камянське, де займався підприємницькою діяльністю, і приїздив лише провідати батьків та спілкуючись з товаришами, з якими працював в КСП ім.Леніна дізнався, що останні отримали земельні ділянки, та за їх же порадою і вирішив звернутися до відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області. Таким чином, позивач про своє порушене право на земельну частку (пай) як член колективного сільськогосподарського підприємства, який раніше працював в ньому і залишався членом підприємства відповідно до списку, що додається до державного акту на право колективної власності на землю, лише після звернення до відділу у [PERSON] районі Головного управління Держгеокадастру Дніпропетровської області, тобто 16 вересня 2016 року, оскільки до того часу вважав, шо втратив своє право на земельну частку (пай). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Згідно з ч.1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульоване із застосуванням слова "лише" (синонім "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави стверджувати, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі суд не застосовує позовної давності. Тобто цією нормою встановлено суб'єктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачено випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у зв'язку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, положення про позовну давність є диспозитивними, а не імперативними в застосуванні. Отже, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони, зробленої до ухвалення рішення судом першої інстанції. Тому суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Подібні ж правові висновки викладені в ухвалах колегії суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10, 17 та 24 грудня 2014 року, 27 січня 2016 року та постановах Верховного Суду України від 4 лютого, 18 березня, 24 червня 2015 року, 17 лютого 2016 року, від 22 березня 2017 року, а саме, що застосовуючи положення статті 267 ЦК України, без заяви сторони у спорі позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, адже можливість застосування позовної давності пов'язана лише з наявністю про це заяви сторони. З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку, що [PERSON] ще в травні 1996 року міг довідатися про своє право на земельну частку (пай), однак, з причин, які судом визнано поважними, довідався лише у вересні 2016 року, після чого і звернувся до суду з даним позовом. Згідно з ч.5 ст.267 ЦПК України, якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту, а тому суд поновлює [PERSON] строк, встановлений для звернення до суду за захистом порушеного права. Згідно із ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 55 Конституції України кожному гарантовано право на судовий захист оспорюваних або не визнаних прав. Відповідно ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Право власності є непорушним. Статтею 2 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» передбачено, що основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). У відповідності до ст. 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» сільські, селищні, міські ради та районні державні адміністрації в межах їх повноважень щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), зокрема розглядають заяви власників земельних часток (паїв) щодо виділення їм в натурі (на місцевості) земельних ділянок і видачі документів, що посвідчують право власності на земельну ділянку; приймають рішення щодо виділення земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості). Сільські, селищні, міські ради приймають рішення щодо виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв) у межах населених пунктів, а районні державні адміністрації - за межами населених пунктів. Відповідно до пунктів 16, 17 Перехідних положень Земельного кодексу України, громадянам - власникам земельних часток (паїв) за їх бажанням виділяються в натурі (на місцевості) земельні ділянки з видачею державних актів на право власності на землю. Сертифікати на право на земельну частку (пай), отримані громадянами, вважаються правовстановлюючими документами при реалізації ними прав вимоги на відведення земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) відповідно до законодавства. Сертифікати на право на земельну частку (пай), є дійсними до виділення власникам земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Згідно з п. 6 Указу Президента України від 08 серпня 1995 року № 720/95 у разі виходу власника земельної частки (паю) з колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства за його заявою здійснюється відведення земельної ділянки в натурі в установленому порядку і видається державний акт на право приватної власності на цю земельну ділянку. Після видачі громадянинові державного акта на право приватної власності на земельну ділянку сертифікат на право на земельну частку (пай) повертається до районної державної адміністрації. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. У разі неприйняття сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією рішення (розпорядження) щодо коригування проекту або надання таких ділянок із земель резервного фонду питання вирішується у судовому порядку. Відповідачем заявлені позовні вимоги визнані у повному обсязі, тобто визнані всі ті обставини, на які позивач посилається на обґрунтування заявлених позовних вимог. Отже, так як позивач [PERSON] був членом КСП ім.Леніна [PERSON] селищної ради Царичанського району Дніпропетровської області, то відповідно до списку, що доданий до Державного акту на право колективної власності на землю серії ДП №000001, виданий КСП ім.Леніна від 25 липня 1995 року, у порядку визначеному п.2 Указу Президента України від 08.08.1995 року «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» набув право на земельну частку (пай). Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в повному обсязі, а саме: поновлення строку встановленого для звернення до суду за захистом порушеного права та визнання за позивачем права на право на земельну частку (пай), як доведених, а також приймаючи до уваги, що реалізація цього права позивача не порушує прав свобод чи інтересів інших осіб. Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України позивачем не заявлено вимоги щодо судових витрат, а тому суд витрати по сплаті судового збору залишає за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: approved