Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-12 00:00:00

Позивач звернувся до суду з указаним позовом, в якому просить визнати за ним право власності на 1/2 частину квартири [ADDRESS] та встановити порядок користування квартирою, виділивши йому у користування кімнату 17,7 кв. м з балконом, а відповідачу - кімнату 12,2 кв. м, а інші приміщення (кухню, коридор, ванну, туалет) залишити в загальному користуванні. В обґрунтування позовних вимог вказав, що на зазначену квартиру відповідачу, яка була членом ЖБК, було видано свідоцтво про право власності, але ця квартира належить їм на праві спільної сумісної власності, оскільки пайовий внесок за неї був сплачений ними в період шлюбу. В шлюбі вони перебували з 1986 року по 2014 рік. З приводу користування квартирою між ним та відповідачем виникають конфлікти, а за відсутності правовстановлюючого документу на свою частку квартири він позбавлений можливості здійснювати розпорядження нею. Позивач у судовому засіданні позов підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Відповідач у судовому засіданні позов визнала повністю та не заперечувала проти запропонованого позивачем порядку користування квартирою. Суд, заслухавши позивача та відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, з'ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що, як убачається із свідоцтва про право власності на квартиру [ADDRESS], виданого 16.12.2002 року виконкомом Житомирської міської ради, зазначена квартира належить відповідачу на праві приватної власності. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 27.02.2015 року відомості щодо реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. Одночасно суд встановив, що згідно свідоцтва про розірвання шлюбу серії І-ТП № 061083 від 19.03.2014 року, виданого ВДРАЦС реєстраційної служби Житомирського МУЮ у Житомирській області, шлюб між сторонами розірвано. Шлюб між ними було зареєстровано 30.05.1986 року, що підтверджується відповідною відміткою у паспорті позивача. Згідно довідки Житлово-будівельного кооперативу "Полісся" № 253 від 19.09.2014 року пайовий внесок за квартиру [ADDRESS] сплачено в липні 1993 року. В квартирі зареєстровані позивач, відповідач та їхній син [PERSON] Статтею 60 СК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в підпункті "а" п. 6 Постанови від 18.09.1987 року № 9 "Про практику застосування судами законодавства про житлово-будівельні кооперативи" та в підпункті "а" п. 11 Постанови від 22.12.1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", у випадку сплати паю в ЖБК подружжям у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів квартира після повної сплати пайового внеску є їх спільною сумісною власністю. Отже, встановивши, що спірна квартира набута відповідачем після сплати пайового внеску під час перебування у шлюбі з позивачем, а факт сплати паю у період сумісного проживання за рахунок спільних коштів позивачем та відповідачем у судовому засіданні не заперечувався, суд дійшов висновку, що квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю позивача і відповідача. Згідно ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Таким чином, встановивши, що вказана квартира є спільною сумісною власністю колишнього сторін як подружжя, відсутність домовленості щодо їх часток у спільному майні, суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позовних вимог та визнання за позивачем права власності на 1/2 частину цієї квартири. Щодо встановлення порядку користування квартирою, суд виходить з наступного. За ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України, згідно якої право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", квартира, яка є спільною сумісною чи спільною частковою власністю, на вимогу учасника (учасників) цієї власності підлягає поділу в натурі, якщо можливо виділити сторонам ізольовані жилі та інші приміщення із самостійними виходами, які можуть використовуватися, як окремі квартири або які можна переобладнати в такі квартири. У протилежному випадку може бути встановлено порядок користування приміщеннями квартири, якщо про це заявлено позов. Як слідує з технічного паспорта КП "Житомирське обласне міжміське бюро технічної інвентаризації" Житомирської обласної ради, складеного 13.12.2002 року, вказана квартира складається з 2-х ізольованих жилих кімнат (5 та 6) площею 17,7 кв. м і 12,2 кв.м відповідно, а також коридору 1 площею 9,7 кв.м, ванної кімнати 2 площею 2,9 кв.м, туалету 3 площею 1,5 кв.м. та кухні 4 площею 7,5 кв.м. Загальна площа квартири становить 53,0 кв.м, а жила площа - 29,9 кв.м. Між сторонами відсутня згода у питанні користування належною їм на праві спільної власності квартирою [ADDRESS]. У судовому засіданні відповідач визнала позовні вимоги і не заперечувала щодо запропонованого позивачем варіанту користування квартирою, за яким позивач користуватиметься кімнатою 5 площею 17,7 кв. м з балконом, відповідач - кімнатою площею 12,2 кв. м, а підсобні приміщення (кухня, коридор, туалет, ванна кімната) залишатимуться в їхньому спільному користуванні. Проаналізувавши надані суду докази, та, враховуючи встановлені судом обставини, відсутність заперечень зі сторони відповідача щодо заявлених вимог, суд визначає порядок користування спірним житлом згідно запропонованого позивачем варіанту, оскільки спірна квартира знаходиться в багатоквартирному будинку та не може бути поділена між сторонами в натурі шляхом обладнання окремих ізольованих квартир. Враховуючи викладене,

Outcome: approved