Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-03 00:00:00

[PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом до публічного акціонерного товариства «Універсал Банк», треті особи [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання недійсними генерального договору про надання кредитних послуг, додаткових угод до генерального договору та договорів поруки. На обґрунтування своїх позовних вимог вони зазначили, що 29 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого по всіх правах та зобов'язаннях являється ПАТ «Універсал Банк» було укладено Генеральний Договір про надання кредитних послуг №BL3687 від 29.04.2008 року. В цей же день було укладено додаткову угоду №BL3687/ BL3687-КL+ до Генерального договору про надання кредитних послуг. ВАТ «Універсал Банк» відповідно до п.1.1 Генерального договору та додаткового договору встановив ліміт за кредитною лінією плюс [PERSON] в сумі 55000 доларів США. Згідно п.5.1 додаткової угоди від 29.04.2008 року за використання кредитних коштів у межах кредитної лінії на строк кредитування, встановлено процентну ставку в розмірі 14% річних, які з серпня 2008 року були змінені на 15,25% річних, а також сплатою позичальником банку винагороди за відкриття кредитної лінії в розмірі 1% від суми ліміту кредитної лінії, які передбачені п.п 5,3 Індивідуальної угоди від 29.04.2008 року №BL3687/ BL3687-КL+ до Генерального договору. Також на вимогу банку нею - [PERSON] було укладено ще додаткові угоди до генерального договору про надання кредитних послуг: №1 від 11.05.2010 року; №2 від 11.05.2010; №3 від 18.06.2010 року; №4 від 29.12.2011 року; №5 від 29.12.2010 року. Станом на 11.05.2010 року по підрахунку банку у неї виникла заборгованість в розмірі 57099,28 доларів США, незважаючи на те, що з травня 2008 року по 2010 рік вона постійно сплачувала грошові кошти в доларах США. Дану заборгованість банк зарахував як кредит та встановив процентну ставку з 01.05.2011 року в розмірі 17,03%. Крім того між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №BL3687/1 від 29 квітня 2008 року та додаткові угоди: №1 від 11.05.2010 року до договору поруки та №2 від 29.12.2011 року до договору поруки. Також укладені договори поруки №BL3687\\2 від 29.12.2011 року з [PERSON], договір поруки №BL3687/3 з [PERSON] та №BL3687/4 з [PERSON]. Вони як позивачі рахують, що ПАТ "Універсал Банк" при укладенні вищевказаних договорів порушив їх права та інтереси, а саме договір з позичальником було укладено під впливом умисних дій банку в результаті яких її ввели в оману оскільки банк приховав повну та об'єктивну інформацію про всі умови кредитування, про кінцеву сукупну вартість кредиту, не виклав нових графіків погашення кредиту у відповідності до додаткових угод, якими продовжено строк повернення кредиту до 1 травня 2020 року. Також документальне оформлення ВАТ "Універсал Банк" Генерального договору про надання кредитних послуг та додаткових угод не відповідає всім вимогам правління НБУ від 02.08.2004 року №361 "Про схвалення Методичних рекомендацій щодо організації та функціонування систем ризик-менеджменту в банках України" та постанови НБУ від 10.05.2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредиту та сукупну вартість кредиту". Крім того грошовою одиницею України є гривня, однак банк не маючи індивідуальної та генеральної ліцензії Національного банку України уклав генеральний договір в іноземні валюті. Враховуючи вищевикладене вони вважають, що оспорюваний ними генеральний договір та додаткові угоди, а також договори поруки є недійсними в силу ст.ст. 203, 215, 227, ч. 1 ст. 230 ЦК України. Позивач [PERSON] та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав. Представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечував. Треті особи [PERSON], [PERSON] в судове засідання не з'явилися, про час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Третя особа [PERSON] в судовому засіданні вказала, що вважає позов таким, що підлягає задоволенню. Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовна заява не підлягає задоволенню з наступних підстав: судом об'єктивно встановлено, що 29 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого по всіх правах та зобов'язаннях являється ПАТ «Універсал Банк» було укладено Генеральний Договір про надання кредитних послуг №BL3687 від 29.04.2008 року. 29 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» було укладено додаткову угоду №BL3687/ BL3687-КL+ до Генерального договору про надання кредитних послуг. Також [PERSON] було укладено ще додаткові угоди до генерального договору про надання кредитних послуг: №1 від 11.05.2010 року; №2 від 11.05.2010; №3 від 25.01.2011 року; №4 від 29.12.2011 року; №5 від 29.12.2011 року. Відповідно до п.1.1 Генерального договору та додаткового договору встановлено ліміт за кредитною лінією [PERSON] в сумі 55000 доларів США. 29 квітня 2008 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №BL3687/1, відповідно до якого [PERSON] поручився перед кредитором за виконання [PERSON] усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з генерального договору про надання кредитних послуг. 11 травня 2010 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору поруки №1. 29 грудня 2011 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду до договору поруки №2. 29 грудня 2011 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №BL3687\\2 відповідно до якого вона поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з генерального договору про надання кредитних послуг. 29 грудня 2011 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №BL3687\\3 відповідно до якого вона поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з генерального договору про надання кредитних послуг. 29 грудня 2011 року між ВАТ «Універсал Банк» та [PERSON] було укладено договір поруки №BL3687\\4 відповідно до якого вона поручилася перед кредитором за виконання [PERSON] усіх зобов'язань перед кредитором, що виникли з генерального договору про надання кредитних послуг. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу, а також відсутність хоча б однієї з істотних умов правочину, встановлених спеціальними законами. У частині 1 ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства За ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно вимог ч. 1ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти в такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Відповідно дост. 1056-1 ЦК України процентна ставка за кредитом може бути фіксованою або змінюваною. Тип процентної ставки визначається кредитним договором. У статті 55 Закону України «Про банки та банківську діяльність» зазначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного Банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Статтею 56 Закону України «Про банки і банківську діяльність» передбачено, що клієнт має право на доступ до інформації, а саме ціну банківських послуг. Частиною 1 ст. 628 ЦК України встановлено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін та погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Згідно з ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту. Права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо будь-яким чином (крім випадків, передбачених законом) обмежується право споживача на одержання необхідної, доступної, достовірної та своєчасної інформації про відповідну продукцію. Пунктом 7.4 генерального договору, що укладений 29 квітня 2008 року між [PERSON] та ВАТ «Універсал Банк» передбачено, що в разі, якщо позичальник є фізичною особою та використовує кредит на споживчі потреби, то укладенням цього договору, підтверджує, що до укладення ним цього договору він був ознайомлений в письмовій формі з інформацією про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту у банку, а саме: найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; умови кредитування; орієнтовну сукупну вартість кредиту тощо; попереджений банком про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за цим договором несе позичальник; йому надано інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості позичальника за кредитом та процентами за користування ними. На момент підписання Генерального договору позивач [PERSON] була дієздатною особою, її волевиявлення було вільним і відповідало її внутрішній волі. На час укладення договору, позивачка [PERSON] не заявляла додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконувала умови кредитного договору. Крім того відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 524 ЦК України зобов'язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частиною 1 ст. 192 ЦК України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч. 2 ст. 192 ЦК України). За п. 12 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 р., № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам частини третьої статті 533 ЦК. Відповідно до п. 7 висновків Верховного Суду України, викладених в постановах, ухвалених за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстави передбаченої п. 1 ч. 1 ст. 355 ЦПК України, за ІІ півріччя 2014 р. грошове зобов'язання має бути виконане в гривнях. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. У силу положень статей 192, 533 ЦК України та ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» вирішуючи спір про стягнення боргу за кредитним договором в іноземній валюті суд повинен установити наявність у банку ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, а встановивши вказані обставини, стягнути грошову суму в іноземній валюті. 7 грудня 2007 року Національним Банком України ВАТ «Універсал Банк» була видана банківська ліцензія № 92 на право здійснювати банківські операції визначені ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». 7 грудня 2007 виданий дозвіл № 92-1 на право здійснення операцій, визначених п.п. 1-4 ч. 2 та ч. 4 ст. 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» згідно з додатком до цього дозволу. У додатку до дозволу № 92-1 від 7 грудня 2007 року визначений перелік операцій, які має право здійснювати ВАТ «Універсал Банк» з валютними цінностями. Відповідно до Закону України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16.10.2011 р. частину першу ст. 11 Закону України « Про захист прав споживачів» доповнено абзацом третім такого змісту: надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України забороняється". Кредитний договір про надання споживчого кредиту в іноземній валюті між сторонами по справі був укладений до набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI за наявності ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями, банк на законних підставах видав [PERSON] кредит в іноземній валюті. Враховуючи вищевикладене суд вважає, що права позивачів [PERSON] та [PERSON] при укладенні договорів не порушенні, а тому їх позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed