Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розподіл спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що 15.11.2007 між ним та відповідачкою був зареєстрований шлюб, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.10.2012 розірваний. В період шлюбу, а саме: 24.09.2012 відповідачка уклала з ПП «Надія» Договір № 106-38-12 на придбання квартири [ADDRESS] . На виконання умов договору, відповідачка сплатила ПП «Надія» вартість квартири в сумі 217800 грн. Зазначив, що вказана сума коштів є їхнім спільним заощадженням та зберігалась на банківському рахунку відповідачки. [PERSON] 14.01.2013 отримала свідоцтво про право власності на вказану квартиру. Вказав, що після отримання квартири зробили в ній ремонт, після розірвання шлюбу вони продовжували проживати разом однією сім`єю до жовтня 2017 року. Тому, бажає, щоб вказана квартира була визнана спільним майном подружжя та визнано за ним право власності на Ѕ частину спірної квартири. Просить суд визнати квартиру [ADDRESS] спільним майном подружжя та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] . Ухвалою судді Соснівського районного суду м. Черкаси Мельник І.О. від 18.10.2018 відкрито провадження по справі, справу призначено до підготовчого засідання. Відповідачкою 19.11.2018 до суду скерований відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач позов не визнала та просила відмовити в його задоволенні. Вказала, що мріяла про власне житло, а тому, постійно заощаджувала кошти на купівлю квартири. З 1992 року проживала у гуртожитку в кімнаті [ADDRESS] , оскільки працювала на Черкаському деревообробному комбінаті. З 1998 року почали разом проживати з відповідачем у даній кімнаті. З 2001 по 2004 роки під час декретної відпустки проживала у матері [PERSON] в с. Ризино Звенигородського району Черкаської області. Там вигодовувала курей, свиней, корів, яких потім продавала, а кошти відкладала на придбання квартири. Кошти в сумі більше 13 тисяч доларів США були внесені на депозит до "Укрсоцбанку" та" Райффайзен банк Аваль". Зазначила, що позивач працював лише декілька місяців в рік, а тому фактично, всі кошти вона заробляла особисто. У 2007 році вони з позивачем зареєстрували шлюб, однак спільне проживання було неможливим, а тому, фактично, їхній шлюб було розірвано раніше, ніж вказано у рішенні суду, а саме: з початку літа 2012 року. В подальшому, після розірвання шлюбу через декілька місяців була ще одна спроба проживання з позивачем однією сім`єю, але через півроку вона поставила крапку у відносинах з позивачем. Після розірвання шлюбу син залишився проживати з нею, аліментів позивач на дитину не сплачує та має заборгованість близько 60000 грн. Зазначила, що коштів на придбання квартири позивач не надавав. Більше 13 тис доларів США нею було заощаджено на квартиру особисто, по п`ять тисяч доларів США вона позичила у [PERSON] та [PERSON] , три тисячі доларів США надала мати [PERSON] Просить в позові відмовити. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси ввід 11.12.2018 підготовче засідання по справі відкладено. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 22.01.2019 закрито підготовче засідання, справу призначено до судового розгляду. Позивач та адвокат Хомік С.Г. в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Позивач суду пояснив, що однією сім`єю з відповідачкою вони почали проживати з 2000 року у гуртожитку по [ADDRESS] . Він працював та всі отримані кошти приносив в сім`ю. З цього ж часу відповідачка почала робити заощадження для придбання квартири. Крім того, зазначив, що кошти на придбання квартири ні у кого в борг не брали, оскільки він працював у Донецьку на шахті, мав хорошу заробітну плату, яку всю віддавав відповідачці. Кошти ними набуті під час спільного проживання, квартиру придбано у шлюбі, а тому вона є спільним майно і підлягає розподілу. Відповідач та її представник [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечували з підстав, викладених у відзиві, та просили відмовити позивачу у задоволенні позовних вимог. Відповідачка суду пояснила, що відносини з позивачем почалися з 1998 року, він приходив до неї у гуртожиток, на деякий час залишався проживати, а потім повертався до власного помешкання. Спільного бюджету у них не було, так як всі свої кошти позивач витрачав на розбудову належного йому буднковолодіння по [ADDRESS] . Всі витрати, які виникали під час спільного проживання, вона несла самостійно і вже в той час почала заощаджувати кошти та накопичувати їх для придбання власного житла. Коли позивач дізнався про її вагітність, то взагалі припинив будь-яке спілкування з нею, не зустрічав з дитиною з пологового будинку та був записаний батьком дитини тривалий час. З 2001 по 2004 рік вона прживала у матері [PERSON] в с. Ризино Звенигородського району Черкаської області, де займалася вирощуванням городини та худоби, що продавала, а кошти накопичувала для придбання квартири. У 2007 році вони з позивачем зареєстрували шлюб, але як і до реєстрації шлюб, так і після, спільного сімейного бюджету у них не було. Позивач працював не постійно і всі отримані кошти витрачав на власний розсуд, а не на потреби сім`ї. У 2011 році вони припинили шлюбні відносини. Після розірвання шлю.бу вони ще декелька разів намагалися налагодити відносити і невеликий проміжок часу навіть разом проживала, проте, всі ці спроби були марними. У липні 2014 році остаточно припинили всі стосунки. Спільного бюджету у них ніколи не було. На придбання квартири брала в борг у серпні 2012 року 5000 дол. США у [PERSON] , у своєї сестри 37000 грн., 2198,56 євро надала їй її матір [PERSON] , які вона отримала як компенсаційну виплату за примусову працю в період націонал-соціалізму за категорією «Праця в промисловості та державному секторі». Суд, вислухавши доводи позивача та його представника, заперечення відповідача та її представника, пояснення свідків, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, дійшов висновку, що позов до задоволення не підлягає з наступних підстав. За приписами статті 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають спільні права та обов`язки. Судом встановлено, що 15.11.2007 між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб, який рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 12.10.2012 розірваний. Як вбачається з матеріалів справи, 24.09.2012 між [PERSON] та ПП «Надія» укладено Договір пайової участі в будівництві № 106-38-12, предметом якого є квартира [ADDRESS] . Згідно з п. 2.3. Договору вартість предмету договору складає 217800 грн., що і є попередньою ціною договору. Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордера № 106 від 24.09.2012 та № 110 від 26.09.2012, [PERSON] сплачено 37000 грн. та 180800 грн. згідно з договором № 106-38-12. ПП « Надія » 07.12.2012 передало, а [PERSON] прийняла квартиру [ADDRESS] площею 49,5 кв.м., вартістю 217800 грн., що підтверджується актом прийому-передачі квартири від 07.12.2012. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 140892310 від 10.10.2018 квартира [ADDRESS] , на праві приватної власності зареєстрована за [PERSON] 10.11.2013. Вирішуючи по суті даний спір, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини першої статті 3 Цивільного Кодексу України). Відповідно до ч. 3ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України передбачено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частиною 1 статті 190 ЦК України визначено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Частиною 1 статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Отже, у сімейному законодавстві діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частини чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.ст. 77, 78 ЦПК України ), і це є її процесуальним обов`язком (ст.ст. 12, 81 ЦПК України ). Відповідно до Правової позиції Верховного Суду України, висловленої в цивільній справі № 6-612цс15, норми СК України у статтях 57, 60 встановлюють загальні принципи нормативно-правового регулювання відносин подружжя з приводу належного їм майна, згідно з якими: 1) майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної власності; 2) майно, набуте кожним із подружжя до шлюбу, є особистою приватною власністю кожного з них. З метою збереження балансу інтересів подружжя, дотримуючись принципів добросовісності, розумності і справедливості СК України містить винятки із загального правила. Зокрема, відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею/ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй/йому особисто. Підстави набуття права спільної сумісної власності подружжя (тобто перелік юридичних фактів, які є підставами виникнення права спільної власності на майно подружжя) визначені у статті 60 СК України. За змістом цієї норми належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але і спільністю участі подружжя коштами або працею в набутті майна. Виходячи з наведеного для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до п. 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст.63, ч. 1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд підкреслює, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Відповідно до положень ст.ст.76, 77, 78, 80, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, свідок [PERSON] в судовому засіданні суду пояснив, що знає [PERSON] з 1983 року, вони товаришують та бачаться 2 рази на місяць. У квартиру по [ADDRESS] приходив на надавав поради по ремонту балкону навесні 2016 року. Було зрозуміло, що позивач живе у даній квартирі, у нього були ключі. При цьому, допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що, незважаючи на те, що вона є сусідкою по квартирі, що знаходиться по [ADDRESS], позивача не знає, живе років 6 в будинку № 38/1 , бачить відповідачку, яка проживає без чоловіка. У неї в квартирі була у 2015 році, коли затопило балкон. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що [PERSON] є її сусідкою, разом вигулюють собак з 2014 року, [PERSON] ніколи не бачила та не знає, їх спільного сина бачила постійно. [PERSON] , допитаний в якості свідка в судовому засіданні пояснив, що живе з відповідачкою на одному сходовому майданчику, позивача бачив два рази за життя у 2014 році, коли робили ремонт. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що відповдідач є її тіткою. Суду пояснила, що остання працювала на двох роботах, заробляла, економила, щоб придбати квартиру. Крім того, свідок працювала разом із своїм чоловіком у 2011 році в Данії і [PERSON] попросила позичити їй 5000 дол. США, які вона у 2015 році повернула. Можливо, [PERSON] утримувала [PERSON] за свої кошти, оскільки бачила його у 2015 році в речах їх сина. Більше з того часу вона його не бачила. З Данії повернулися у 2014 році, речей [PERSON] у квартирі [PERSON] не було. [PERSON] , будучи свідком, суду повідомила, що її чоловік є хрещеним батьком сину [PERSON]. З [PERSON] знайома з 1992 року, а з [PERSON] з 1998 року. Спільного проживання у них практично не було і квартиру вони спільно не купували, з пологового будинку дитину позивач не забирав, не записував її, ніколи не допомагав. [PERSON] працювала на важких роботах задля того, щоб заробити гроші на кватиру, вела господарство в селі. У 2007 році разом їздили на відпочинок на море, у [PERSON] було лише 40 грн. Суду пояснила, що відповідачка заробила на квартиру сама. Влітку 2012 року вони вже разом не проживали, після розлучення разом не жили. З 2012 року постійно була в гостях у [PERSON] , особистих речей позивача в квартирі не було, спільного бюджету у них не було. Свідок [PERSON] , будучи сином сторін, суду пояснив, що мама завжди мріяла про власне житло і збирала на це гроші. У 2012 році вони розлучилися з батьком і мама придбала квартиру. Проте, й до розлучення батьки разом майже не жили. Його прізвище було по мамі « [PERSON] », проте його ображали у школі, тому, він змінив прізвище на батькове. Проживали вони у гуртожитку, батько жив лише взимку, постійно виникали сварки через гроші, батько грошей давати не хотів. До переїзду у квартиру батько жив з ними пару тижнів. Останній раз бачив батька у себе на день народження у 2015 році, він прийшов у брудному одязі, прийшлося дати свою одежу. Квартиру купила мати за свої кошти, позичала велику суму у родичів. З виписок по рахункам з ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та АТ "Укрсоцбанк" вбачається, що починаючи з 2005 року відповідачка [PERSON] постійно мала депозитні вклади в банківських установах, на яких накопичувала грошові кошти в евро, доларах США, а також в гривні. Аналіз цих документів повністю узгоджується з позицією відповідачаки щодо її прагнення придбати власне житло та заощадження грошових коштів для цього. При цьому, суд враховує, що позиваем не надано жодного доказу про свої доходи та спрямування їх до сімейного бюджету. Навпаки, з показів свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] встановлено, що у подружжя [PERSON] ніколи не існувало спільного бюджету, що також узгоджується з позицією відповідачки і не спростовано позивачем. З показів свідків вбачається, що позивач не проживав у квартирі [ADDRESS] , власних коштів на придбання та її обслуговування не вкладав. З трудової книжки позивача та інших доказах по справі вбачається, що він працював по декілька місяців на рік, власних заощаджень не мав, дитину не утримував. Таким чином, суд вважає доведеним той факт, що спірне житло придбане за особисті коштів відповдіачки, а тому воно не є спільним майном подружжя. Крім того, суд звертає увагу на те, що, стверджуючи про початок спільного сумісного проживання з відпоідачкою з 2000 року, позивачем не заявлено вимогу про встановлення такого факту та наявність між сторонами фактичних шлюбних відносин з правами і обов`язками, притаманними подружжю. При вирішенні питання щодо правового режиму спірного майна, мають бути встановлені факти створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясовані час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що і дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. З аналізу наданих суду доказів вбачається, що спірне майно придбане за особисті кошти відповідачки, яка тривалий час (ще до укладення шлюбу) накопичувала грошові кошти за рахунок власної праці. При цьому, питанням пошуку житла відповідачка також займлася самостійно. Суд звертає увагу на те, що позивачем не спростований факт отримання відповідачкою грошей в борг у своїхз родичів для придбання спірної квартири. Не доведений позивачем і факт проживання у спірній квартирі, сплату комунальних послуг та інших витрат по утриманню майна як власником, тобто, що він ніс тягар утримання майна. Таким чином, суд, проаналізувавши доводи сторін та їх представників, беручи до уваги покази свідків, вважає, що в задоволенні позову [PERSON] належить відмовити, оскілдьки доводи позивача не знайшли свого об`єктивного підтвердження в ході розгляду справи. Застосування позовної давності, про яку заявила відповідчка, суд вважає неможливим, оскільки, як зазначено вище, суд дійшов висновку про необгрунтованість та недоведеність позовних вимог.

Outcome: dismissed