Jurisdiction: civil
Date: 2016-07-06 00:00:00

У червні 2016 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування за законом. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначила, що 20 січня 1998 року помер її батько [PERSON], який постійно проживав і був зареєстрований в [INFO]. Після смерті батька залишилось спадкове майно, на яке вона має право як спадкоємець за законом. До складу спадщини, в тому числі входить і земельна частка (пай) на території [PERSON] сільської ради, що належала батькові. Спадщину після смерті батька вона прийняла шляхом вступу в фактичне володіння та управління спадковим майном. Сертифікат на право на земельну частку (пай) батькові було видано 31.05.2000 року, тобто після його смерті. 10.03.2016 року держаним нотаріусом Шаргородської державної нотаріальної контори було винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії, у звязку з тим, що правовстановлюючий документ на спадкову земельну частку (пай) виданий після смерті спадкодавця і втрачений спадкоємцем, що є перешкодою у підтвердженні права спадкодавця на земельну частку (пай). [PERSON] просить визнати за нею право на земельну частку (пай) площею 2,47 умовних кадастрових га, яка належала [PERSON] на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0456828, виданого Шаргородською РДА Вінницької області 31 травня 2002 року на підставі рішення Шаргородської РДА № 100 від 17.05.2000 року, зареєстрованого 31.05. 2000 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за № 211, в порядку спадкування за законом після смерті 20.01.1998 року її батька [PERSON] У судовому засідання представник позивача [PERSON] - [PERSON] підтримав позовні вимоги, посилаючись на ті ж обставини, що і в позовній заяві. Представник відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області в судове засідання не з'явився, хоча про місце і час розгляду справи був повідомлений належним чином. Від сільського голови [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника сільської ради, позовні вимоги визнає. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача [PERSON] Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області [PERSON] щодо задоволення позовних вимог [PERSON] не заперечував. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. 20 січня 1998 року в с. Політанки Шаргородського району Вінницької області помер [PERSON], який постійно проживав і був зареєстрований в [INFO] (а.с.10). Факт смерті [PERSON] підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії 1 АМ № 348399, виданим ВДРЦС Шаргородського РУЮ у Вінницькій області 10.02.2016 року (а.с.9). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, що складається, в тому числі, з права на земельну частку (пай) площею 2,74 га, яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області. Із довідки [PERSON] Держгеокадастру у Шаргородському районі Вінницької області від 26.01.2016 року № 29-28-99.2-114/2-16 вбачається, що відповідно до книги реєстрації сертифікатів на земельну частку (пай) на ім'я [PERSON] був виданий сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0456828, зареєстрований 31 травня 2000 року за № 211 на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 17.05.2000 року № 100 (а.с. 11). Зазначений вище сертифікат на земельну частку (пай) був виданий після смерті [PERSON] (а.с.9). Факт родинних відносин між [PERSON] та [PERSON] підтверджується свідоцтвом про народження спадкоємця [PERSON] серії 1 АВ № 022380, виданим виконкомом [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області 06.04.1970 року та витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб, із якого вбачається, що [PERSON] 28.04.1990 року одружилася з [PERSON] (а.с. 7,8). Право на спадкування за законом після смерті [PERSON] у першу чергу має його дочка [PERSON] Спадкоємців за заповітом та інших спадкоємців за законом на земельну частку (пай), які б прийняли спадщину у померлого [PERSON] не має. Відповідно до довідки виконкому [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області № 240 від 01.02.2016 року [PERSON] спадщину після смерті 20.01.1998 року її батька [PERSON] прийняла шляхом вступу у фактичне управління та володіння майном останньої (а.с.10). 10.03.2016 року державним нотаріусом Шаргородського районної нотаріальної контори Вінницької області [PERSON] відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну частку (пай), що належала [PERSON], у зв'язку із відсутністю правовстановлюючого документу (а.с.6). Встановленим судом фактам відповідають земельні та спадкові правовідносини, які регулюються ст.ст. 13,41,55 Конституції України, статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, п.1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, ст.ст. 6, 524, 526, 548, 549 ЦК УРСР, ст.ст.81, 116, 125, 131 ЗК України. Відповідно до ст.13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх субєктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Згідно з ст.ст. 41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. В силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод ([PERSON], 4 листопада 1950 р., ратифікована Україною 17 липня 1997 р.) кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікованої Указом Президії Верховної [PERSON] Української РСР N 2148-VIII від 19.10.73 року ; статті 7, 17 Загальної декларації прав людини прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод,\~кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальним принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. При вирішенні даного цивільно правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, на\~рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 року № 15-рп/2004\~у справі № 1-33/2004. В силу ст. 116 ЗК України громадяни набувають право власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом (ст.126 ЗК України). Статті 81, 131 ЗК України передбачають, що громадяни мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі прийняття спадщини, міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку Державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та не переходить до спадкоємців у порядку спадкування. З огляду на те, що спадщина після смерті [PERSON] відкрилася та була прийнята до 01 січня 2004 року, то правовідносини, що виникли, \~регулюються нормами Цивільного кодексу Української РСР 1963 року. \~ Зазначене відповідає пункту 4 Прикінцевих та перехідних положень Цивільного кодексу України 2003 року, розясненням, що містяться в абз.3 п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року "Про судову практику у справах про спадкування", а також позиції Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, висловленій у п.1 Інформаційного листа "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" за № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року. Відповідно до зазначених нормативних актів та розяснень, \~Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності, тобто, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття \~спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української РСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. При вирішенні спорів про спадкування, спадщина по яких відкрилася і була прийнята до 01 січня 2004 року, не допускається застосування судами норм ЦК України 2003 року, а застосуванню підлягають норми законодавства, чинного на час відкриття спадщини, зокрема ЦК УРСР. Так, відповідно до ч.1 ст.6 ЦК УРСР встановлено перелік способів захисту цивільних прав шляхом: визнання цих прав; \~відновлення становища, яке існувало до порушення права, і припинення дій, які порушують право; присудження до \~виконання обовязку в натурі; компенсації \~моральної шкоди; припинення або зміни правовідношення; стягнення з особи, яка порушила право, завданих збитків, а у випадках, передбачених законом або договором, неустойки (штрафу, пені), а також іншими засобами, передбаченими законом. \~ Тобто, за змістом ст.6 ЦК УРСР кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. За загальними положеннями про спадкування за ЦК УРСР 1963 року, зокрема згідно з ст. 524 ЦК УРСР, спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця (ст. 525 ЦК УРСР). Місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (ст.526 ЦК УРСР). Статтею 548 ЦК УРСР передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Приписами ст. 524 ЦК УРСР та ст. З Указу Президента України "Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва" від 10 листопада 1994 року № 666/94 право на земельну частку успадковується спадкоємцями, оскільки спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року N 7 "Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ" визначено, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта, і в разі його смерті успадкування права на земельний пай здійснюється за нормами\~ЦК України, у тому числі й у випадку, коли з різних причин ця особа не отримала сертифікат на право на земельну частку (пай). Право на земельну частку (пай), що отримують працівники, набувається ними на період з моменту прийняття рішення про виділення земельних часток (паїв) до завершення землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельних часток (паїв) у натурі у вигляді земельних ділянок та видачі громадянам державних актів про право власності на землю. Із досліджених судом доказів вбачається, що спадкодавець [PERSON] у визначений законом спосіб не набув права власності на земельну частку (пай), що належала йому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0456828, зареєстрованого 31.05.2000 року за № 211 на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області на підставі рішення Шаргородської райдержадміністрації від 17.05.2000 року за № 100. Вказаний сертифікат виданий після смерті спадкодавця, що є перешкодою для видачі нотаріусом свідоцтва про право на спадщину на земельну частку (пай). Згідно з п.3.5 листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування" № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, у разі втрати, пошкодження сертифіката про право на земельну частку (пай) видача нового сертифікату на ім'я спадкодавця спадкоємцям особи, яка мала право на земельну частку (пай), не передбачена. Отже, належним способом захисту прав спадкоємців у разі відмови нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину на земельну частку (пай) є звернення спадкоємців з вимогами про визнання права на земельну частку (пай) в порядку спадкування. Відтак, оскільки [PERSON] мав право на земельну частку (пай), то і позивач [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] вправі порушувати питання про успадкування цієї земельної частки (паю) з послідуючим проведенням землевпорядних робіт, необхідних для виділення земельної частки (паю) у натурі у вигляді земельної ділянки та отриманням свідоцтва про право власності на землю. Визнання за позивачем [PERSON] права на земельну частку (пай) не порушує права, свободи чи охоронювані законом інтереси інших осіб.

Outcome: approved