Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-11 00:00:00

Підстави заявлених позовних вимог. 19 вересня 2018р. до суду звернулась [PERSON] з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог позивачка посилалась на наступні обставини. Так 09 вересня 2006р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. За час спільного проживання як подружжя сторони набули у власність наступне майно та майнові права: Автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] , який зареєстрований за [PERSON] , майнові права на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, який укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Промислово-будівельна група інтобуд», яке в подальшому передало свої права та обов`язки TOB «ІНТОБУД» та [PERSON] . На виконання вимог п.3.1. договору, відповідач за рахунок спільних сумісних коштів, сплатив належну за договором суму у розмірі 288 960 гривень, що підтверджується квитанцією №4973821. На підставі викладеного, позивачка первісно просила: Припинити право спільної сумісної власності на майнові права щодо квартири [ADDRESS] та автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] за [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] майнові права на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку автомобіля HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . (Т.1, а.с. 3-6) Рух справи. Ухвалою суду від 24.09.2018р. було відкрито провадження по справі та справу призначено до розгляду в порядку спрощеного провадження. Визначено дату судового засідання 06.11.2018р. (Т.1, а.с. 37) Ухвалою суду від 24.09.2018р. було частково задоволено клопотання позивачки та накладено арешт на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , номер кузова [NUMBER] . (Т.1, а.с. 39) 06 листопада 2018р. судове засідання не відбулось, у зв`язку з перебуванням головуючого судді у відпустці, а також заявою представника позивача. Розгляд справи було перенесено на 16.01.2019р. (Т.1, а.с. 55) 16 листопада 2018р. до суду надійшла заява від відповідача [PERSON] , який просив призначити розгляд справи в загальному порядку. (Т.1, а.с. 60-61) 16 листопада 2018р. до суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] , в якому він позовні вимоги не визнав. У відзиві відповідач [PERSON] посилається на те, що він проживав спільно з дружиною [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана за час спільного проживання, але оформлена була на ім`я батьків позивачки - [PERSON] . В обладнання даної квартири він вклав кошти у розмірі 13000 доларів США, а також придбавав побутову техніку та меблі. Після того, як подружжя вирішило розійтись, він переїхав до свого брата та залишив позивачці суму коштів у розмірі 8000 доларів США, а також всю техніку та меблі, вартість яких відповідач оцінює у розмірі 58000 доларів США. Відповідач також посилається на те, що квартира [ADDRESS] на яку претендує позивачка придбана за рахунок коштів [PERSON] , а не за рахунок спільних коштів. Він також пояснив, що ініціатива передати спірну квартиру по вул. Марсельській була виключно його брата та права на квартиру він отримав безкоштовано (Т.1, а.с. 62-67) 11 січня 2019р. [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Так в зустрічних позовних вимогах [PERSON] стверджував, що він проживав спільно з дружиною [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , яка була придбана за час спільного проживання, але оформлена була на ім`я батьків позивачки - [PERSON] . Під час спільного проживання він придбав побутову техніку та меблі, які залишив в квартирі. Так було придбано: Духова шафа «Сіменс», газова плита "Сіменс", Кавова машина «Саєко», холодильник «Самсунг», телевізор «Самсунг», телевізор «Ел Джі», Диван шкіряний, Диван з тканини виробництва Німеччина, стіл та 4 стільці виробництва Італія, пральна машинка «Самсунг», телевізор «Філіпс», Смартфон «Самсунг», Планшет «Самсунг», два кондиціонера «Кентатсу», Люстра з двома бра (кришталеві), натяжні стелі, килими, всього на суму 458180 гривень. На підставі викладеного, [PERSON] просив стягнути з [PERSON] половину вартості побутової техніки та меблів, що складає суму у розмірі 229 090. (Т.1, а.с. 69-74) Ухвалою суду від 16.01.2019р. суд об`єднав позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя, а також зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про поділ майна подружжя в одне провадження. (Т.1, а.с. 96) В зв`язку з об`єднанням позовів в одне провадження судом було оголошено перерву на 13.03.2019р. з метою надання можливості представнику позивача надати відзив на зустрічну позовну заяву. (Т.1, а.с. 92-93) 13.03.2019р. відбулось судове засідання на якому були присутні представники сторін, а також в дане судове засідання було подано клопотання від позивачки [PERSON] про призначення автотоварознавчої експертизи. (Т.1, а.с. 126-127) Окрім того, [PERSON] надала відзив на зустрічну позову заяву, згідно якої просила відмовити у задоволенні зустрічного позову, оскільки [PERSON] не надав докази наявності майна, яке визначено у зустрічному позову. (Т.1, а.с. 122-126) 13.03.2019р. до суду також надійшла нова редакція позовних вимог [PERSON] , в яких вона просила: припинити право спільної сумісною власності на майнові права квартири [ADDRESS] та автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , за [PERSON] та [PERSON] . Визнати за [PERSON] майнові права на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м. стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 186 200 гривень в якості компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] . (Т.1, а.с. 145-150) 21.03.2019р. відбулось чергове судове засідання, в процесі якого представник [PERSON] подала також уточнену редакцію зустрічних позовних до [PERSON] , в якій містилась додаткова вимога щодо визнання майнових прав на квартиру [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] . Окрім того, було подано клопотання про призначення судової товарознавчої експертизи. (Т.1, а.с. 134-144,161-163) Ухвалами суду від 20.05.2020р. були призначені судова автотоварознавча експертиза щодо визначення ринкової вартості автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак [NUMBER] , а також товарознавча експертиза щодо встановлення вартості побутової техніки та іншого майна, що знаходиться у квартирі [ADDRESS] . (Т.1, а.с. 168-171) 10 вересня 2019р. до суду надійшов висновок судової автотоварознавчої експертизи щодо визначення ринкової вартості автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак [NUMBER] . Відповідно до висновку експерта середня ринкова вартість вищевказаного автомобіля склала суму у розмірі 334570 гривень. (Т.1, а.с. 184-189) Вартість проведення експертизи склала суму у розмірі 4710 гривень. (Т.1, а.с. 190) 10 вересня 2019р. до суду надійшло повідомлення Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз від 13.08.2019р., в якому було зазначено, що експерту не були надані товарні чеки, квитанції, гарантійні талони, угоди або інші розрахункові документи, які підтверджують наявність майна, а також не був наданий доступ до квартири [ADDRESS] . (Т.1, а.с. 192-193) Ухвалою суду від 18.09.2019р. було поновлено провадження по справі. (Т.1, а.с. 196) 01 жовтня 2019р. до суду надійшла заява від позивачки [PERSON] про прийняття до розгляду змінених позовних вимог, які були пред`явлені до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - ТОВ «Інтобуд». (Т.1, а.с. 199-207) В новій редакції позовних вимог позивачка просила: визнати за [PERSON] право власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.; визнати недійсною додаткову угоду №3 від 14.02.2018 року до договору купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130, укладену між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інгобуд»; скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 року та запис про право власності №32081812 на квартиру [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти у розмірі 186 200 гривень в якості компенсації частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] . (Т.1, а.с. 201-207) В додаткове обґрунтування вищевказаних позовних вимог позивачка посилалась на те, що в процесі розгляду справи їй стало відомо, що дійсна адреса спірної квартири - [ADDRESS] . 13 липня 2019р. позивачці стало відомо, що 19.06.2019р. квартира за адресою: [ADDRESS] була зареєстрована за [PERSON] , тобто братом відповідача [PERSON] . При цьому, підставою для реєстрації права власності стали: акт прийому - передачі, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "'Інтобуд" та [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 3, виданий 14.02.2018, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] , [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 14.02.2018, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] , [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 21.09.2017, видавник: TOB "Промислова будівельна група Інтобуд" , TOB "Інтобуд" та [PERSON] ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 9/130, виданий 04.08.2017, видавник: TOB "Промислово будівельна група Інтобуд" та [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "АРХЕКСПЕРТБУД" . [PERSON] стверджує, що 04.06.2019 року майнові права на спірну квартиру були відчужені на користь [PERSON] , та в подальшому за останнім зареєстровано право власності на спірну квартиру. При цьому, позивачка [PERSON] вживала самостійні заходи щодо заборони відчуження майнових прав на користь третіх осіб. Так, 19.09.2018 року на адресу TOB «Інтобуд» була подана заява, в якій [PERSON] просила не укладати будь-які договори відносно спірної квартири. 21.01.2019 року на адвокатський запит від TOB «Інтобуд» надійшла відповідь за №38/3, в якій TOB «Інтобуд» повідомило, що подружжя [PERSON] та [PERSON] (сторони по справі) надавали для огляду свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] (на підтвердження набуття майнових прав в шлюбі). Безпосередньо перед відчуженням майнових прав, 05.06.2019 року, [PERSON] повторно звернулася із заявою, в якій просила не укладати будь-які договори відносно спірної квартири., при цьому, посилалася на договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 9/130, виданий 04.08.2017 та додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 14.02.2018, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] ,, [PERSON] (Т.1, а.с. 201-207) 01 жовтня 2019р. до суду надійшла заява від позивачки [PERSON] про забезпечення позову, в якій вона просила накласти арешт на квартиру [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101. (Т.1, а.с. 220-223) 01 жовтня 2019р. до суду надійшла заява від позивачки [PERSON] про витребування доказів. Ухвалою суду від 02.10.2019р. судом було задоволено клопотання про забезпечення позову та накладено арешт на квартиру за адресою: [ADDRESS] . (Т.1, а.с. 210) Окрім того, ухвалою суду від 02.10.2019р. було задоволено клопотання про задоволення витребування доказів з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської Ради. (Т.1. а.с. 212) 18.10.2019р. до суду надійшли документи з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської Ради. (Т.2, а.с. 1-32) 11.11.2019р. від представника ТОВ «Інтобуд» надійшли заперечення на заяву про зміну предмету позову. (Т.2, а.с. 34-38) 12.11.2019р. від [PERSON] надійшла заява про вступ в справу в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору. (Т.2, а.с. 47-48) 12.11.2019р. від [PERSON] надійшли заперечення на заяву про зміну предмету позову. (Т.2, а.с. 55-58) Ухвалою суду від 13.11.2019р. було прийнято до розгляду заяву про зміну позовних вимог [PERSON] , а також було залучено в якості співвідповідача - [PERSON] (Т.2., а.с. 71-72) Ухвалою суду від 14.11.2019р. позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи - ТОВ «Інтобуд» були залишені без руху, а також надано час для сплати судового збору у розмірі 1102,60 у зв`язку з надходженням додаткової позовної вимоги в заяві від 01.10.2019р. (Т.2, а.с. 77-78) 15.11.2019р. від представника ТОВ «Інтобуд» Василіна В.В. надійшла заява про відвід головуючого судді Кисельова В.К. Ухвалою суду від 18.11.2019р. заява про відвід була визнана необґрунтованою та заяву було передано на розгляду іншому судді в порядку ч. 1 ст. 33 ЦПК України. (Т.2, а.с. 81-84) Ухвалою суду від 21.11.2019р. провадження по справі було поновлено, у зв`язку з тим, що ухвалою іншого судді суду від 19.11.2019р. про відвід головуючого судді Кисельова В.К. була залишена без задоволення. (Т.2., а.с. 85) Ухвалою суду від 21.11.2019р. було задоволення клопотання представника позивача та до участі в справі було залучено в якості співвідповідача - ТОВ «Інтобуд». (Т.2., а.с. 94) 05.02.2020р. від представника ТОВ «Інтобуд» надійшов відзив на позову заяву [PERSON] , в якому вони просили залишити позовні вимоги без задоволення. (Т.2, а.с. 98-101) 05.02.2020р. від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позову заяву [PERSON] в якому він позовні вимоги просить залишити без задоволення, у зв`язку її недоведеністю. (Т.2, а.с. 138-143) 06.02.2020р. від [PERSON] надійшов відзив на позову заяву [PERSON] в якому він позовні вимоги просить залишити без задоволення, у зв`язку її недоведеністю. Окрім того, він просив урахувати, що ринкова вартість автомобіля HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , складає суму у розмірі 279390 гривень. (Т.2, а.с. 158-158,160-164) Ухвалою суду від 01.07.2020р. судом було закрито підготовче провадження по справі. (Т.2, а.с.202) Ухвалою суду від 03.11.2020р. до участі в справі було залучено в якості третьої особи, яка не заявляє самостійні вимого щодо предмету спору - [PERSON] . (Т.2, а.с. 226) Пояснення сторін в судовому засіданні. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Завальнюк Д.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Він також пояснив, що вважає, що [PERSON] набула спільно з чоловіком [PERSON] майнові права за договором купівлі- продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130. Він також вважав, що додаткова угода №3 порушує права позивачки [PERSON] , оскільки вона не надавала згоди на її укладення. Окрім того, у представника позивача є сумніви щодо дати її укладення, оскільки у відзиві на позовну заяву відповідач взагалі на її існування не вказував, та посилався, що йому були безоплатно передані майнові права. Представник позивача також вважає, що під час оцінки вартості автомобіля, необхідно виходити з експертного дослідження, яке було надано відповідачем. В процесі розгляду справи представник відповідача [PERSON] - адвокат Розенбойм Ю.О. просив відмовити у задоволенні позовних вимогах [PERSON] в частині визнання за нею право власності на спірну квартиру, оскільки квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Він також просив задовольнити зустрічний позов, оскільки [PERSON] ухилилась від виконання допуску експерта в квартиру. Представник відповідача [PERSON] адвокат - Колеснікова Ю.С. просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] в частині визнання за нею право власності на спірну квартиру, оскільки квартира не може бути об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Вона також пояснила, що всі кошти на придбання майнових прав на квартиру були виплачені на користь ТОВ «Інтобуд» виключно [PERSON] , при цьому [PERSON] коштів на придбання майнових прав не надавав. В той же час, [PERSON] вирішив передати майнові права своєму братові [PERSON] , який повинен був за них розрахуватись, проте цього не зробив, а тому договір фактично припинив свою дію. Представник відповідача ТОВ «Інтобуд» адвокат - Василін В.В., вважав, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання за нею право власності на спірну квартиру не підлягають задоволенні, оскільки кошти на користь ТОВ «Інтобуд» були внесені [PERSON] , а не відповідачем [PERSON] .. Представник третьої особи [PERSON] - адвокат Племениченко Г.В. вважав, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню. Встановлені судом обставини справи та відповідні правовідносини. Так 09 вересня 2006р. між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, актовий запис №762, зареєстрований Першим Суворовським відділом ДРАЦС Одеського міського управління юстиції . Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 20.11.2018р. шлюб зареєстрований 09 вересня 2006 у Першому Суворовському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Одеського міського управління юстиції, актовий запис № 762, між [PERSON] та [PERSON] було розірвано. Отже в період з 09 вересня 2006р. по 20.11.2018р. між [PERSON] та [PERSON] існували правовідносини спільної сумісної власності подружжя. Правове регулювання правовідносини щодо спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду"; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внасліок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно ч. 2 ст. 60 СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Пунктом 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ майна подружжя» зазначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 Сімейного кодексу України), ч. 3 ст. 368 Цивільного кодексу України), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 Цивільного кодексу України, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. У відповідності до ч. 1 ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. У відповідності до ч. 1 ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч. 2 ст. 71 СК України неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 4 ст. 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. У відповідності до п. 2 ч. 1 ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо річ є неподільною. Згідно абзацу 1 п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» - «Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та ст. 372 ЦК України вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи.». Предметом позовних вимог [PERSON] є: автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] ; квартира за адресою: [ADDRESS] , складається з житлової кімнати площею 18,7 кв.м., кухні площею 22,9 кв.м., коридору площею 4,2 кв.м., санвузлу площею 5,4 кв.м., всього загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., допоміжна площа 32,5 кв.м. В судовому засіданні встановлено, що 10 грудня 2014р. [PERSON] придбав автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , яким він особисто користується. (Т.2, а.с. 168) Отже, відповідно до вимог ст.ст. 60 СК України, зважаючи на те, що автомобіль був придбаний в період шлюбу він є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до висновку судової автотоварознавчої експертизи щодо визначення ринкової вартості автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак [NUMBER] від 23.08.2019р. середня ринкова вартість вищевказаного автомобіля склала суму у розмірі 334570 гривень. (Т.1, а.с. 184-189) Відповідно до висновку експерта №6647 від 18.01.2020р. щодо визначення ринкової вартості автомобіля Hyundai Sonata, номерний знак [NUMBER] ринкова вартість автомобіля HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , складає суму у розмірі 279390 гривень. (Т.2, а.с.160-164) В судовому засіданні позивачка [PERSON] , а також її представник адвокат Завальнюк Д.Ю. погодились з ринковою вартістю автомобіля HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , у розмірі 279390 гривень. На підставі викладеного, суд вважає можливим прийняти як доказ, що ринкова вартість автомобіля HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] складає суму у розмірі 279390 гривень. Суд вважає, що в силу положень ст. 71 СК України, враховуючи що автомобіль є річчю неподільною, а також, що ним користується відповідач [PERSON] , то позивачка [PERSON] має право на отримання компенсації у розмірі половини ринкової вартості даного автомобіля, тобто у сумі (279390/2= 139 695) у розмірі 139695 гривень, які необхідно стягнути з відповідача [PERSON] .. Враховуючи, що рішенням суду стягується компенсація за об`єкт спільної сумісної власності, то необхідно припинити право спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] , а також визнати за [PERSON] право особистої приватної власності на автомобіль HYUNDAI SONATA, номерний знак [NUMBER] після сплати на користь [PERSON] ( [INFO] , іпн. [NUMBER] ) грошової компенсації у розмірі 139695 гривень. Судом також встановлено, що 04 серпня 2017р. між ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» («Продавець») та [PERSON] («Покупець») був укладений договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130. Відповідно до умов даного договору об`єкт будівництва жилий будинок № 9 (будівельний номер) проекту «Будівництво двохсекційного 19-поверхового будинку № 9 з вбудовано-прибудованими адміністративно-побутовими приміщеннями за адресою: [ADDRESS]. Об`єкт нерухомого майна (Приміщення) - одно житлове (квартира, приміщення), яке вказано у п. 2 Договору в складі Обєкта будівництва, яке стане об`єктом нерухомості після реєстрації права власності на нього у порядку, який визначений чинним законодавством. Згідно п.1.1.1 «Покупець» зобов`язується оплати майнові права на Приміщення Жилого будинку, після проведення їх повної оплати прийняти у власність Майнові права на приміщення у складі Жилого будинку. Відповідно до п. 2.1.1, 2.1.2 договору будівельна адреса нерухомого майна: житлова квартира під будівельним номером №130, секція 1 на 17 поверсі, яка складається з 1-єї жилої кімнати, площею 48,16 кв.м.. Пунктом 3.1. Договору встановлено, що … Покупець зобов`язується перерахувати на поточний рахунок Продавця або в касу Продавця у термін не пізніше 04.08.2017р. суму у розмірі 288960 гривень, у тому числі ПДВ - 20%, яка еквівалентна 11208,69 доларів США. Згідно п. 4.10 договору Покупець має право передавати свої права та обов`язки за даним Договором третій особі тільки у разі, якщо розрахунок за договором купівлі-продажу деривативу виконаний у повному обсязі. (Т.1, а.с. 12-21) 04 серпня 2017р. [PERSON] перерахував на рахунок ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» суму коштів у розмірі 288960 гривень на підставі рахунку (Т.1, а.с. 22,84) Окрім того, КУА «Одесбудінвест» ПВІФНЗТ видав рахунок від 04.08.2017р. на ім`я [PERSON] , щодо переказу коштів за дериватив за договором купівлі-продажу деривативу №43446-А від 04.08.2017р. у розмірі 471968 гривень, який був сплачений 04.08.2017р. [PERSON] (Т.1, а.с. 83,85) Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно ч. 1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Частиною 1 ст. 626 ЦК України встановлено, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 3 ст. 626 ЦК України договір є двостороннім, якщо правами та обов`язками наділені обидві сторони договору. З договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. вбачається, що він є двохстороннім, та сторонами за договором були ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» («Продавець») та [PERSON] («Покупець») . В процесі розгляду справи позивачка стверджувала, що кошти на рахунок ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» були внесені за рахунок відповідача [PERSON] , оскільки він перебував у відрядженні, а тому вони вирішили договір укладати саме на [PERSON] . Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак належних та достатніх доказів того, що сума коштів у розмірі 288960 гривень та 471968 гривень були сплачені за рахунок коштів подружжя [PERSON] та [PERSON] , позивачкою [PERSON] суду не надано. Судом також не встановлено, що [PERSON] діяв від імені та в інтересах [PERSON] . На підставі викладеного, суд вважає, що [PERSON] , станом на 04 серпня 2017р. не набував будь-які права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., у зв`язку з чим, в силу положень ст. 60 СК України, [PERSON] також не набула будь-які права та обов`язки за вищевказаним договором. 21 вересня 2017р. між [PERSON] , ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд», ТОВ «Інтобуд» була укладена додаткова угода №1, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від ТОВ «Промислово-будівельна група Інтобуд» передані ТОВ «Інтобуд». (Т.1, а.с. 23) 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд» була укладена додаткова угода №2, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від [PERSON] передані [PERSON] (Т.1, а.с. 24,106) Підставою для цієї угоди була заява [PERSON] на ім`я ТОВ «Інтобуд». (Т.1, а.с. 107) При цьому, [PERSON] , як дружина [PERSON] надала згоду на укладення угоди, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від [PERSON] передані [PERSON] (Т.1, а.с. 108) В процесі розгляду справи, після витребування судом документів з Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської Ради, які стали підставою для реєстрації права власності на квартира за адресою: [ADDRESS] , стало відомо, що 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд» була укладена додаткова угода №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р.. Відповідно до п. 1 даної угоди, поступлення права вимоги, яка передбачена додатковою угодою № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. є платною та її вартість складає суму у розмірі 700000 гривень. Пунктом 2 цієї угоди було передбачено, на виконання взятих на себе зобов`язань [PERSON] зобов`язаний сплатити [PERSON] суму, яка передбачена у п. 1 даної додаткової угоди ( тобто 700000 гривень) шляхом зарахування коштів на рахунок [PERSON] . Пунктом 4 даної угоди було передбачено, що у разі невиконання [PERSON] зобов`язань щодо оплати, яка передбачена даною додатковою угодою, договір про поступку прав вимоги, якій викладені у п. 2 додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. від 14.02.2018р. та додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. від 14.02.2018р. вважається автоматично розірваним без додаткових повідомлень [PERSON] , а саме всі права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав та нерухоме майно 9/130 від 04.08.2017р. переходять до [PERSON] . (Т.2, а.с. 13) Необхідно відзначити, що у своєму поясненні на позовні вимоги, як третьої особи ТОВ «Інтобуд» від 24.02.2019р., яке було підписано директором [PERSON] 04.02.2019р., ТОВ «Інтобуд» посилався лише на існування додаткової угоди №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., яка була укладена між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд», згідно якої права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від [PERSON] передані [PERSON] , за згодою [PERSON] (Т.1, а.с. 98-108) Отже жодних посилань на існування додаткової угоди №3 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. ТОВ «Інтобуд» не надавав. У первісному відзиві на позовні вимоги [PERSON] також не посилався на існування додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., а посилався на те, що всі права йому були братом [PERSON] безоплатно. (Т.1, а.с.66) Для вирішення правовідносин, які склались після укладення 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд» додаткової угоди № 2 договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. необхідно встановити як правову природу вищевказаної угоди, а також, чи виникли права та обов`язки іншого з подружжя за даним договором. Правова природа додаткової угоди №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р.. Відповідно до даної угоди права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від [PERSON] передані [PERSON] , тобто фактично було укладено договір відступлення права вимоги (цесія). Передання права вимоги (цесія) є заміною кредитора в зобов`язанні шляхом передання ним своїх прав іншій особі за правочином (ч. 1 ст. 512 ЦКУ). Внаслідок вчинення правочину новий кредитор отримує всі права первісного кредитора за зобов`язаннями, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 514 ЦКУ). Відповідно до п.1 ч.1 ст. 512 Цивільного кодексу України (надалі - ЦК України) кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). При цьому, за змістом ст. 516 ЦК України, заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Фактично після сплати платежів за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. [PERSON] став кредитором, а ТОВ «Інтобуд» боржником. Як встановлено ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ч.3 ст. 656 ЦК України, предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. При цесії право вимоги може бути передано як за плату, так і безоплатно. За договором факторингу відступлення права вимоги може відбуватися виключно за плату. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2018 у справі № 909/968/16 та у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2019 року в справі № 916/144/17. З додаткової угоди №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. не вбачається, що за даною угодою була передбачена плата за його вчинення. Отже суд вважає, що за даною додатковою угодою № 2 відбулось безоплатне відчуження майнових прав. Права та обов`язки подружжя [PERSON] та [PERSON] після укладення додаткової угоди №2 від 14.02.2018р.. Згідно ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В судовому засіданні позивачка [PERSON] пояснила, що їй було достовірно відомо, про існування додаткової угоди №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., вона надавала згоду на її укладення, оскільки даною угодою чоловік їй фактично зробив подарунок на свято «Святого Валентина». Після підписання даної угоди, всі документи щодо квартири були у її розпорядженні. В судовому засіданні також встановлено, що 20 лютого 2018р. [PERSON] надав нотаріально посвідчену довіреність [PERSON] бути її представником з питань, що стосуються виконання договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. з правом укладення та підпису будь-яких додаткових угоди до даного договору, договорів про внесення змін та переуступку прав вимоги, актів приймання-передачі нерухомого майна за даним договором та ін… (Т.1, а.с. 129) На підставі викладеного, суд вважає, що додаткова угода №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. була вчинена [PERSON] в інтересах сім`ї. В той же час, у зустрічному позові відповідач [PERSON] просив визнати об`єктом особистої приватної власності майнові права, які йому були передані додатковою угодою №2 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування. Отже необхідно встановити чи відрізняються договір про відступлення права вимоги, який вчинений безоплатно від договору дарування майнових прав. Відповідно до ч. 1 ст. 717 ЦК України за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Частиною 1 ст. 190 ЦК України встановлено, що майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Згідно ч. 3 ст. 719 ЦК України договір дарування майнового права та договір дарування з обов`язком передати дарунок у майбутньому укладається у письмовій формі. У разі недодержання письмової форми цей договір є нікчемним. Відповідно до статей 512, 514 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні на обсягах і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 3 статті 512 ЦК України встановлено, що кредитор у зобов`язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Інших обмежень права кредитора на укладення договору уступки вимог законодавство не містить. Отже, за договором відступлення права вимоги (цесії) не припиняються первісні зобов`язання сторін, а відбувається заміна однієї із сторін первісного зобов`язання на певних, визначених таким договором умовах. При цьому, цивільним законодавством не вимагається оплатного відступлення прав вимоги від первісного кредитора до набувача. Статтею 627 ЦК України визначено свободу сторін у виборі контрагента за договором та у визначенні умов договору з урахуванням вимог цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до частини 1 статті 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Згідно з частиною 3 статті 720 ЦК України, підприємницькі товариства можуть укладати договір дарування між собою, якщо право здійснювати дарування прямо встановлено установчим документом дарувальника. Це положення не поширюється на право юридичної особи укладати договір пожертви. Отже, за договором дарування виникають нові зобов`язання між обома сторонами такого договору (дарувальника - передати річ, а обдарованого - прийняти її). Відтак, правова природа дарування та відчуження права вимоги є різною, що виключає можливість їх ототожнення, незважаючи на укладення таких правочинів за єдиною формою, як письмових договорів. Вищевказана правова позиція висловлені у постанові ВГСУ по справі 5023/3714/12. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності.. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 N 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 522/19610/15-ц в постанові від 29.05.2019р. прийшов до наступного висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями:1) час набуття майна;2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. У зв`язку з викладеним у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. На підставі вищенаведеного, суд вважає, що після укладення 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд» додаткової угоди №2, відповідно до якої, права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. від [PERSON] передані [PERSON] , то у подружжя [PERSON] та [PERSON] виникло право спільної сумісної власності на майнові права за вищевказаним договором, оскільки договір був укладений в інтересах сім`ї. В позовних вимогах позивачка також просить визнати недійсною додаткову угоду №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., яка була укладена 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд». Відповідно до п. 1 даної угоди, поступлення права вимоги, яка передбачена додатковою угодою № 2 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. є платною та її вартість складає суму у розмірі 700000 гривень. Пунктом 2 цієї угоди було передбачено, на виконання взятих на себе зобов`язань [PERSON] зобов`язаний сплатити [PERSON] суму, яка передбачена у п. 1 даної додаткової угоди ( тобто 700000 гривень) шляхом зарахування коштів на рахунок [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 65 СК України дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Відповідно до пп. 2 п. 1 ч. 1 ст. 31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не надавала згоду [PERSON] на укладення додаткової угоди №3 від 14.02.2018р. до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р.. Пунктом 2 додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. було передбачено, на виконання взятих на себе зобов`язань [PERSON] зобов`язаний сплатити [PERSON] суму, яка передбачена у п. 1 даної додаткової угоди ( тобто 700000 гривень) шляхом зарахування коштів на рахунок [PERSON] . Пунктом 4 додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. було передбачено, що у разі невиконання [PERSON] зобов`язань щодо оплати, яка передбачена даною додатковою угодою, договір про поступку прав вимоги, якій викладені у п. 2 додаткової угоди до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. від 14.02.2018р. та додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. від 14.02.2018р. вважається автоматично розірваним без додаткових повідомлень [PERSON] , а саме всі права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав та нерухоме майно 9/130 від 04.08.2017р. переходять до [PERSON] . (Т.2, а.с. 13) Отже фактично за умовами додаткової угоди № 3 передбачалось внесення коштів у сумі, яка значно перевищила суму дрібного договору. Суд вважає, що додаткову угоду №3 неможливо вважати дрібним правочином, оскільки предметом спору були майнові права на об`єкт нерухомості. Окрім того, п. 4, додаткової угоди № 3 є елементом розпорядження набутими майновими правами, оскільки дозволяє повернення майнових прав до їх колишнього володільця, без укладення додаткового договору, або рішення суду про його розірвання. За вимогами частин першої, другої статті 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з частиною третьою статті 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. Відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення правочину позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Таким чином, необхідно визнати недійсною додаткову угоду №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., яка була укладена 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд», оскільки вона була укладена в порушення вимог ч. 4 ст. 369 ЦК України, ч.2 ст. 65 СК України. Судом також встановлено, що 04.06.2019р. від [PERSON] надійшла заява до ТОВ «Інтобуд», в якому він просив передати саме йому за актом прийому-передачі квартиру під будівельним номером №130, секція 1 на 17 поверсі, площею 48,16 кв.м., оскільки [PERSON] у передбачений термін не були виконанні зобов`язання щодо оплати суму у розмірі 700000 гривень, відповідно до умов додаткової угоди №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна №9/130 від 04.08.2017р. від 14.02.2018р.. В якості підтвердження невиконання зобов`язання [PERSON] надав виписку руху коштів за своїм рахунком з АТ «КБ Приватбанк». (Т.2, а.с. 119-125) 04 червня 2019р. між ТОВ «Інтобуд» та [PERSON] був укладена додаткова угода до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., відповідно до якої п. 2.1.1 Договору викладено у наступній редакції: адрес Об`єкту нерухомого майна: квартира [ADDRESS] , яка складається з однієї кімнати. Пунктом 2.1.2. встановлено, що площею квартира складає 51,2 кв.м.. (Т.2., а.с. 22) 04 червня 2019р. був складений акт приймання-передачі приміщення та майнових прав на приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., який був складений між ТОВ «Інтобуд» та [PERSON] , відповідно до якого [PERSON] приймає приміщення та майнові права на Об`єкт будівництва: квартира [ADDRESS] , що складається з однієї кімнати, загальною площею 51,2 кв.м.. (Т.2, а.с. 23) Судом також встановлено, що 19.06.2019р. [PERSON] звернувся до ДП «Центр обслуговування громадян» Одеської області із заявою про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] . До заяви [PERSON] надав: акт прийому - передачі, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "'Інтобуд" та [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 3, виданий 14.02.2018, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] , [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 2, виданий 14.02.2018, видавник: TOB "Інтобуд" та [PERSON] , [PERSON] ; додаткова угода, серія та номер: 1, виданий 21.09.2017, видавник: TOB "Промислова будівельна група Інтобуд" , TOB "Інтобуд" та [PERSON] ; договір купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна, серія та номер: 9/130, виданий 04.08.2017, видавник: TOB "Промислово будівельна група Інтобуд" та [PERSON] ; технічний паспорт, серія та номер: бн, виданий 04.06.2019, видавник: TOB "АРХЕКСПЕРТБУД" . Відповідно до технічного паспорта квартира за адресою: [ADDRESS] , складається з житлової кімнати площею 18,7 кв.м., кухні площею 22,9 кв.м., коридору площею 4,2 кв.м., санвузлу площею 5,4 кв.м., всього загальною площею 51,2 кв.м., житловою площею 18,7 кв.м., допоміжна площа 32,5 кв.м. (Т.2, а.с. 9-10). Рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Шепетенко Л.О. ДП «Центр обслуговування громадян» Одеської області було вирішено провести державну реєстрацію права власності квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . З вищевказаних документів вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] є об`єктом права власності, оскільки будинок був прийнятий в експлуатацію. Суд вважає, що оскільки підставою для державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] була угода №3 до договору купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., яка була укладена 14 лютого 2018р. між [PERSON] , [PERSON] та ТОВ «Інтобуд», яку суд визнає недійсною, то необхідно скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №47442489 від 21.06.2019 року та запис про право власності №32081812 щодо реєстрації права власності за [PERSON] (іпн. [NUMBER] ) на квартиру [ADDRESS] , оскільки дана вимога є похідною вимогою від первісних позовних вимог щодо недійсності угоди № 3. Суд також вважає, що в силу ч.1 ст. 69, ч.1 ст. 70 СК України, квартира [ADDRESS] є спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] , оскільки вони спільно набули права та обов`язки за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р.. З матеріалів справи також вбачається, що [PERSON] під час оформлення акту приймання-передачі приміщення та майнових прав на приміщення за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р. не було сплачено додаткових коштів на користь ТОВ «Інтобуд». На підставі викладеного суд вважає, що необхідно поділити спільне сумісне майно та визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.; за [PERSON] право власності на 1/2 частку квартири [ADDRESS] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1856213851101, загальною площею 51,4 кв.м., житловою - 23,1 кв.м.; Предметом зустрічних позовних вимог [PERSON] є: Духова шафа «Сіменс», газова плита "Сіменс", Кавова машина «Саєко», холодильник «Самсунг», телевізор «Самсунг», телевізор «ЕлДжі», Диван шкіряний, Диван з тканини виробництва Німеччина, стіл та 4 стільці виробництва Італія, пральна машинка «Самсунг», телевізор «Філіпс», Смартфон «Самсунг», Планшет «Самсунг», два кондиціонера «Кентатсу», Люстра з двома бра (кришталеві), натяжні стелі, килими, всього на суму 458180 гривень, половину вартості яких у розмірі 229 090 [PERSON] просив стягнути з [PERSON] .. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України встановлено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Однак належних та достатніх доказів того, що вищевказана побутова техніка та майно були придбані в період шлюбу [PERSON] не надав, а тому данні позовні вимоги не підлягають задоволенню. Суд також вважає, що зустрічні позовні вимоги про визнання майнових прав за договором купівлі-продажу майнових прав на об`єкт нерухомого майна 9/130 від 04.08.2017р., які були передані від [PERSON] до [PERSON] за додатковими угодами №2 та № 3 від 14.02.2018р. особистою приватною власністю [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки суд прийшов до висновку, що дані права є спільним сумісним майном подружжя. В порядку розподілу судових витрат, необхідно стягнути з [PERSON] ( [INFO] , іпн. [NUMBER] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , іпн. [NUMBER] ) судові витрати, а саме суму судового збору 3064,60 та 1536 гривень 80 копійок, витрати за проведення судової автотоварознавчої експертизи у розмірі 4710 гривень, а всього суму у розмірі 9311 гривень 40 копійок.

Outcome: partial