Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-17 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до Державного підприємства " Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут " державного концерну "Укроборонпром" про визнання протиправними дії та бездіяльність відповідача у невиконанні ним своїх обов'язків щодо забезпечення його, позивача, прав на вчасне отримання належного за законом заробітку, стягнення з відповідача на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2012 року по 27.06.2014 року в розмірі 125700 (сто двадцять пять тисяч сімсот) грн. 04 коп. та стягнення моральної шкоди, в розмірі 57350 ( пятдесят сім тисяч триста пятдесят) грн. 00 коп. В обґрунтування своїх позовних вимог покликається на те, що в ДП ЛНДРТІ працював протягом 1966 - 2012 років. Наказом ДП «ЛНДРТІ» від 20.06.2012 року № 147-к його звільнено за власним бажанням із займаної посади на підставі статті 39 «Кодексу законів про працю України» (далі - КЗпП України), у зв'язку з порушенням роботодавцем (відповідачем) законодавства України. При звільненні йому була нарахована, але не виплачена заробітна плата, як це передбачено ст.. 116 КЗпП України. Звертає увагу, що факт невиплати належних позивачу сум при звільненні з підприємства 20.06.2012 року підтверджується рішеннями Франківського районного суду м. Львова , і зокрема судовим наказом від 18.09.2012 року № 2н/1326/1335/2012, виданого судом за заявою Львівського прокурора з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері та рішенням цього ж суду від 18.03.2013 року N2 1326/10279/2012, 2/465/27/13 за заявою позивача, якими з ДП ЛНДРТІ на його користь стягнуто належні йому до виплати суми при звільненні з підприємства. Факт проведення остаточного розрахунку з ним підтверджує Головне управління юстиції у Львівській області у постановах про закінчення виконавчого провадження від 27.06.2014 року ВП N 238228209 і ВП N238463399, якими його, позивача, повідомлено про закінчення виконавчих проваджень і про те, що з боржника (відповідача) в примусовому порядку стягнуто заборгованість із заробітної плати та складено розпорядження про перерахування коштів на відкритий відповідний рахунок. Як вважає позивач, тривалість затримки розрахунку від часу його звільнення, тобто з 20.06.2012 року і до виплати заборгованості - 27.06.2014 року складає 502 робочі дні, виходячи із виробничого календаря: за 2012р.: 06-7 днів, 07 -22 дні, 08 -23 дні, 09 - 20 днів, 10 - 23 дні, 11 - 21 день, 12 - 20 днів; за 2013р. - 251 день; за 2014р.: 01 - 17 днів, 02 - 20 днів, 03 - 20 днів, 04 - 22 дні, 05 - 19 днів, 06 - 17 днів. Позивач вважає, що відповідно до пунктів 5 і 8 «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету міністрів України від 08.02.1995 року N2 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом 2 місяців робочі дні на число відпрацьованих робочих днів у цих місяцях. Останніми календарними місяцями роботи його, позивача, в ДП ЛНДРТІ, які беруться для розрахунку середньої заробітної плати, є квітень і травень 2012 року. Звертає увагу, що згідно його, позивача, розрахункових листків, кількість робочих днів ДП «ЛНДРТІ» в квітні і травні 2012 року склала по 20 днів в кожному місяці. Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2013 року N2/ 1326/10279/201, 2/465/27/13, його оклад визнано у розмірі 3230 грн. за період з 01.07.2010 року по 20.06. 2012 рік. Розмір посадового окладу за один день роботи в квітні і за один день роботи в травні 2012 року складає 161.50 грн. в кожному з цих місяців, виходячи з розрахунку: 3320 грн./20 днів = 161.50 грн./день. Вважає, що середньоденна заробітна плата за останні два календарні місяці роботи (квітень і травень 2012р.) із врахуванням наукового ступеня у розмірі 15% від посадового окладу, та Рішення Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2013 року про виплату йому, позивачу, доплат до посадового окладу повинна становити : за вчене звання старшого наукового співробітника у розмірі 20% посадового окладу; за почесне звання «Почесний ветеран праці» у розмірі 25% посадового окладу; за стаж наукової роботи у розмірі 30% посадового окладу, що у загальному складає 306.85 грн., з розрахунку: 161.50 грн. + 161.50 грн. х (0.15 +0.20 + 0,25 + 0.30) = 306.85 грн. Відтак, вважає позивач, розмір середнього заробітку за 502 робочі дні складає 154038.70 грн., з розрахунку: 502 дні х 306.85 грн. = 154038.70 грн. За Рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2013 року № 1326/10279/201,2/465/27/13, Головне управління юстиції у Львівській області стягнуло з відповідача на його, позивача, користь середній заробіток в сумі 28338.66 грн. до якого включено період з 20.06.2012 року по 18.03.2013 року без урахування визнаних цим же судом доплат до посадового окладу. За таких обставин, позивач вважає, що за даним його позовом , до сплати йому належить 125700.04 грн., як середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2012 року по 27.06.2014 рік, з розрахунку: 154038.70 грн. - 28338.66 грн = 125700.04 грн. Протиправну діяльність та безгосподарність відповідача, які, саме з його вини, призвели до невиплат належних йому, позивачу, грошових коштів при звільнені, вважає підтвердженими вироком Франківського районного суду м.Львова від 27.12.2013 року,відповідно до якого, визнана умисна безпідставна невиплата відповідачем заробітної плати , що спричинилася через неефективне використання коштів, почалося безпідставне переміщення і безкоштовна передача матеріальних цінностей, в їх числі конструкторської документації з ДП «ЛНДРТІ» на ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» на мільйони гривень, без укладання договорів та без відшкодування понесених підприємством витрат, а також має місце протиправне відчуження найбільш привабливих об'єктів нерухомості. Крім того він, позивач, вважає, що відповідачем заподіяно йому моральної шкоди, виходячи з того, що відповідач тривалий час діяв та продовжує діяти всупереч праву, не виконує його, позивача, законні вимоги, принижує його честь , гідність та достоїнство , розповсюджуючи незаконну інформацію про незаконність його вимог, внаслідок чого він зазнав значних моральних втрат. Розмір моральної шкоди оцінює в 57350,00 грн., виходячи із розрахунків зроблених за формулою А.М. Ерделевського. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі, пояснення дав аналогічні викладеним у позовній заяві та неодноразово доповнював їх письмовими текстами долученими дор матеріалів справи, кожного разу звертаючи увагу суду на норми існуючого законодавства яке, на його думку, повинно бути застосовано судом при розгляді його справи. Просить позов задоволити. Представники відповідача Титаренко Ю.В. та Козак А.І. в судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнали та подали письмові заперечення. Крім цього додатково пояснили, що на підприємстві перед працівниками існує значна заборгованість по заробітній платі , у зв'язку із чим, Франківським відділом Державної виконавчої служби відкрито ряд виконавчих проваджень , які зведено в одне виконавче провадження - ЄДРВП № 15026541. В ході виконання провадження, на рахунки підприємства було накладено арешт, що унеможливлює вчасну виплату підприємством заробітної плати. У зв'язку із арештом всіх рахунків, підприємство з травня 2012 року перейшло на режим роботи - один день на місяць. Вважають, що розрахунки з позивачем проведені без урахування вимог постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08.02.1995 року "Про порядок обчислення середньої заробітної плати" та без врахування факту набуття законної сили рішення від 18.03.2013 року про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.06.2012 року до 18.03.2013 року. Звертають увагу суду, що рішення суду від 18.03.2013 року набрало законної сили, а відкрите по ньому виконавче провадження № 38228209 закінчено 27.06.2014 року, і всі заборгованості перераховані стягувачу. Даним судовим рішенням також встановлено і середньоденний заробіток позивача без врахування всіх надбавок в розмірі 149 грн. 94 коп., що не підлягає доказуванню в даному судовому процесі, з огляду на норми ст.. 61 ЦПК України. Просять відмовити з задоволенні позовних вимог за безпідставністю таких, зважаючи, що вина підприємства у несвоєчасному розрахунку відсутня, а вимоги щодо стягнення моральної шкоди не підтверджені конкретними доказами. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи у їх сукупномсті, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення. Так, судом встановлено, що позивач працював в державному підприємстві "Львівський науково-дослідний радіотехнічний інститут"державного концерну "Укроборонпром" з 21.12.1966 року по 20.06.2012 рік. Згідно наказу №147/К від 20.06.2012 року, [PERSON] звільнений з роботи за ст. 39 КЗпП України (а.с.95), однак нараховані йому розрахункові кошти не були виплачені. У подальшому, позивач звернувся в суд за захистом своїх прав, де за судовим наказом № 2н/1326/822/2012 від 31.05.2012 року, з відповідача на його користь стягнуто 61975,00 грн. нарахованої, але не виплаченої заробітної плати, а судовим наказом № 2н/1326/1335/2012 від вересня 2012 року на його користь стягнуто 13390,56 грн. заборгованості по заробітній платі. Згідно з рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18.03.2013 року, з відповідача на користь позивача стягнуто заборгованість із середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період із 21.06.2012 року до 18.03.2013 року в розмірі 28338,66 грн. (а.с.96-102). Таким чином, судом встановлено, що позовні вимоги позивача в частині стягнення з відповідача на його користь середньомісячного заробітку за затримку виплати в період з 21 червня 2012 року по 18 березня 2013 року є безпідставними, оскільки такі задоволені рішенням Франківського районного суду м. Львова від 18 березня 2013 року у цивільній справі № 1326/10279/2012 , яке набрало законної сили та виконано, що підтверджується постановами державного виконавця від 27 червня 2014 року, визнається відповідачем та не заперечується позивачем ( ас. 114 - 115, 132 - 140). З урахуванням встановлених фактичних обставин справи, суд виходячи з вимог ст. 61 ЦПК України, вважає недоцільним дослідження позовних вимог у цій частині, та звільяє сторін від доказування позовних вимог та їх спростування. Згідно зазначених вище постанов державного виконавця ВП № 38228209 від 27.06.2014 року, провадження у справі закрито , з підстав виплати коштів позивачу. Дані обставини сторонами теж визнаються, а тому суд відповідно до ст. 61 ЦПК України, і в цій частині звільняє сторін від їх доказування. Разом з тим, суд приходить до висновку, що право позивача є порушеним в частині несвоєчасної виплати нарахованих і присуджених судом грошових коштів у період з 18 береззня 2013 року по 27 червня 2014 , тобто по час фактичного розрахунку з позивачем. Визначаючи кількість днів, за які необхідно стягнути середньомісячний заробіток, суд бере їх у кількості 323 дня, з урахуванням всіх робочих днів за період з 18 березня 2013 року по 27 червня 2014 року. Таким чино стягненню підлягає сума в розмірі 48430, 62 ( сорок вісім тисяч чотириста тридцять ) грн. 62 коп. ( 323х149,94 = 48430,62). Відповідно до ст.7 Конституції України, право на своєчасне одержання винагороди за працю захищене законом. На підставі ст. 34 Закону України "Про оплату праці" та ЗУ "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати", підприємства здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати. Суд відхиляє твердження відповідача про відсутність вини підприємства у несвоєчасній виплаті заробітної плати в період з 18 береззня 2013 року по 27 червня 2014 року,у зв'язку із арештом коштів ДП "ЛНДРТІ", оскільки невиплата відбулась у зв'язку із відсутністю коштів на рахунках боржника, яка утворилась станом на 01.06.2012 року, а відповідно до п.20 Постанови ВСУ від 24.12.1999 року № 13 " Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" - сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності в порядку, передбаченому ст.. 117 КЗпП України. Відповідно до статті 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належить йому від підприємства, провадиться в день звільнення. Встановлено, що на момент звільнення відповідач не провів з позивачем розрахунок у визначені ст. 116 КЗпП України строки, а оставточний розрахунок відбувся 27 червнчя 2014 року. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі порушення строків виплати всіх належних працівнику сум при звільненні з підприємства, установи, організації стягується середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за весь час затримки. Згідно з пунктами 5 і 8 "Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Вирішуючи розмір середньомісячної заробітної плати для позивача при розгляді даної цивільної справи, суд бере до уваги середньомісячну заробітну плату в розмірі 149,94 грн./день, яка встановлена Рішенням Франківського районного суду від 18.03.2013 року, що набрало законної сили та в силу вимог ст. 14 ЦПК України підлягає виконанню Посилання представника відповідача на те, що в позові слід відмовити, у зв'язку із тим, що розрахунок із позивачем проведено в повному обсязі на підставі постанови про закінчення виконавчого провадження № 38228209 від 27.06.2014 року, суд відхиляє, як безпідставне, оскільки у своєму рішенні від 22.02.2012 року № 4-рп/2012, Конституційний Суд України зазначив, що за статтею 47 КЗпП України, роботодавець зобов'язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених положень свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку і такийй день за результатами розгляду даної справи суд визнає 27 червня 2014 року. Отже, для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично - значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. З огляду на наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично розрахувався з ним. Оскільки ДП "Львівський державний науково-дослідний радіотехнічний інститут" фактично не розрахувався з позивачем при його звільненні, а останній розрахунок здійснено згідно із розпорядженням державного виконавця 27 червня 2014 року, то стягненню підлягає відшкодування за затримку розрахунку при звільненні за період з 18.03.2013 року по 27.06.2014 року, виходячи із середньомісячної заробітної плати в розмірі 149,94 грн./день. Що стосується позовних вимог про стягнення моральної шкоди внаслідок протиправних дій та бездіяльності відповідача, то такі слід задоволити частково. При цьому, суд вважає доведеним факт заподіяння позивачу моральної шкоди внаслідок невиплати протягом тривалого часу належних йому сум заборгованості із заробітної плати. Заподіяна позивачу моральна шкода, полягає у понесених ним душевних стражданнях, пов'язаних із протиправною бездіяльністю відповідача щодо виплати належних йому коштів, ігнорування охоронюваних законом його прав та інтересів, внаслідок чого він змушений був тривалий час добиватися виплати належних йому коштів, що призвело до переживань, порушення звичних темпів життя та потребувало додаткових зусиль для відновлення попереднього стану організації життя. Разом з тим, суд відхиляє покликання позивача на механізм розрахунку та встановлення ним розміру моральної шкоди в сумі 57350,00 грн., зроблених за формулою А.М. Ерделевського, оскільки така не може застосовуватися у даному випадку, а крім того, суд виходить з розумності заявлених позовних вимог у цій частині. Суд також зважає, що визначений у ст. 233 КЗпП України трьохмісячний строк для звернення до суду із вимогою про відшкодування моральної шкоди позивач не пропустив, оскільки такий слід обчислювати з наступного дня після проведення належних працівнику виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку при звільненні, тобто з 27.06.2014 року, що відповідає роз'ясненням даним у п. 24 Постанови Пленуму ВСУ № 13. від 24.12.1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці". Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди позивачу, суд виходить із характеру порушення його прав, глибини душевних страждань, пов'язаних з противоправною поведінкою відповідача, розумністю її розміру у даному випадку, і вважає заявлену позивачем суму відшкодування моральної шкоди в розмірі 57350,00 грн. занадто завищеною. З врахуванням принципів розумності та справедливості, суд вважає розумною і достатньою суму моральної шкоди, заподіяної позивачу, в розмірі 2000 грн., яку слід стягнути на його користь з відповідача. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних, а відповідачу пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачу відмовлено. Отже, судові витрати підлягають стягненню з відповідача, на користь позивача відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, в розмірі 454 ( чотириста пятдесят чотири) грн. 30 коп. В решті позовних вимог слід відмовити за безпідставністю таких. На підставі наведеного,

Outcome: approved