Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-14 00:00:00

У січні 2016 року [PERSON] звернулася до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 10 травня 2003 між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції, актовий запис №17 від 10 травня 2003 року, свідоцтво серії [NUMBER]. Від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх синів: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. На протязі їхнього сімейного життя стосунки між ними не склалися, сторони не розуміють один одного, не можуть знайти спільну мову у вирішенні сімейних проблем, на грунті непорозуміння виникають сварки. В кінцевому результаті це призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. На даний час ведення між ними спільного господарства та сумісного проживання припинено, позивачка поновлювати стосунки не має жодного бажання. Позивач вважає, що за даних обставин сімейне життя з відповідачем неможливе. На підставі вищевикладеного позивач просила розірвати шлюб від 10 травня 2003 року, який зареєстровано відділом реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції, актовий запис № 17 від 10 травня 2003 року, свідоцтво серії [NUMBER]. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвищє "[PERSON]". У судовому засіданні позивач підтримала позовні вимоги в повному обсязі, наполягала на їх задоволенні, оскільки примирення між ними не можливе. Відповідач у судовому засіданні проти позову заперечував, просив зберегти сім'ю заради дітей поки вони не стануть більш емоційно стійкими. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення у повному обсязі, виходячи з такого. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, від шлюбу сторони мають двох спільних неповнолітніх дітей. Позивач наполягає на розірванні шлюбу. Згідно з дублікатом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 травня 2003 року (а.с. 5) позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований 10 травня 2003 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Ржищівського міського управління юстиції, актовий запис №17. Згідно свідоцтв про народження серії [NUMBER] від 26 вересня 2003 року та [NUMBER] від 08 листопада 2011 року (а.с. 5-6) встановлено, що сторони мають двох неповнолітніх дітей: [PERSON] [INFO], [PERSON] [INFO] Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Ржищівської міської ради № 4-52-4233 від 22.12.2015 (а.с. 7) встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS], до її сім'ї входять: чоловік [PERSON], сини [PERSON] та [PERSON] Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Згідно ухвали Ржищівського міського суду Київської області про зупинення провадження у справі від 9 березня 2016 року позивачу та відповідачу було надано строк для примирення на 6 місяців до 9 вересня 2016 року. 4 травня 2016 року позивачкою було подано заяву про відновлення провадження в справі до закінчення шестимісячного строку, наданого судом, оскільки примирення не можливе і вона наполягала на припиненні шлюбу. Ухвалою суду від 30.05.2016 провадження в справі було відновлено. Відповідно до абз. 5 п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 № 11 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" якщо після закінчення призначеного судом строку примирення подружжя не відбулося і хоча б один з них наполягає на припиненні шлюбу, суд вирішує справу по суті. Судом було вжито відповідно до вимог ст. 111 СК України заходи щодо примирення подружжя шляхом надання строку на примирення, але подружжя не примирилось і стосунки не відновило. Суд не може прийняти до уваги твердження відповідача про те, що шлюб необхідно зберегти заради дітей доки вони не стануть більш емоційно стійкими, оскільки таке твердження суперечить ст. 51 Конституції України та ст. 112 СК України. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з дублікатом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 травня 2003 року (а.с. 5), після укладення шлюбу позивачці було присвоєно прізвище "[PERSON]". Таким чином, після розірвання шлюбу вона має право залишити прізвище "[PERSON]". Суд не може прийняти до уваги заперечення відповідача щодо залишення позивачкою прізвища "[PERSON]", оскільки таке заперечення суперечить ст. 113 СК України. Тому, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Факт сплати позивачкою судового збору в сумі 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок підтверджується квитанцією від 23.12.2015 (а.с. 1). Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 487 (чотириста вісімдесят сім) гривень 20 копійок судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved