Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-09 00:00:00

ПАТ "Альфа-Банк" звернулося до суду з первісним позовом, в якому просить стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON] заборгованість у розмірі 134500,58 грн. за кредитним договором № 700003741 від 20.02.2008 року та судові витрати у розмірі 1345,01 грн. В обґрунтування своїх вимог позивач в позовній заяві зазначив, що 20.02.2008 року ЗАТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Альфа-Банк", та [PERSON], уклали кредитний договір № 700003741 від 20.02.2008 року. Відповідно до умов вищевказаного кредитного договору, банк зобов'язався надати боржнику кредит у сумі 11960 доларів США, а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - графіком погашення заборгованості. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 11960 дол. США. В свою чергу, відповідач, неналежно виконує взяті на себе зобов'язання, чим порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого має прострочену заборгованість: за кредитом в розмірі 5388,69 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 114936,20 грн., по відсотках в розмірі 359,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 7662,50 грн. Станом на 21.06.2015 року розмір неустойки становить: пеня - 558,01 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 11901,88 грн. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з Договору, відповідно до ст. 553 ЦК України 20.02.2008 року позивач та [PERSON], уклали договір поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року. На виконання умов договору відповідачам була направлена вимога про досудове врегулювання спору, але на дату подання позовної заяви вимога не виконана. 27.11.2015 року в судовому засіданні представником відповідачів [PERSON] було подано зустрічну позовну заяву про визнання кредитного договору неукладеним, згідно якої остання вважає, що спірний кредитний договір є неукладеним, у зв'язку з тим, що сторони договору не дійшли згоди щодо всіх істотних умов кредитного договору, просить визнати неукладеним кредитний договір № 700003741 від 20.02.2008 року укладений між ЗАТ "Альфабанк" та [PERSON] В обгрунтування зустрічного позову вказує, що кредит був виданий в іноземній валюті, позивач одноособово змінив процентну ставку з 01.09.2008 року у розмірі 16% про, що позичальник не був повідомлений письмово, позивачем не було повідомлено відповідачів про валютні ризики, "Розділ № 2 Загальні умови кредитування фізичних осіб" не узгоджений сторонами договору і аркуші вказаного документу не підписані. Представник позивача в судове засідання не з'явився, надав заяву з проханням розгядати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд позов задовольнити, запречував проти зустрічних позовних вимог. Відповідачі в судове засідання не з'явилися, про час і місце розгляду справи повідомлялися належним чином, про причини неявки суд не повідомили. Представник відповідачів в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд справи за її відсутності, проти первісного позову заперечувала в повному обсязі, а зустрічний позов просила задовольнити. Одночасно, просила суд під час ухвалення рішення по справі врахувати правову позицію Верховного суду України в справі № 6-1077цс15, викладену у постанові від 02.09.2015 року, і звертає увагу суду на відсутність в матеріалах справи доказів отримання відповідачами вимог позивача про дострокове повернення кредиту. Вважає договір поруки припиненим, оскільки останній платіж за кредитним договором був 21.01.2015 року, а банк звернувся до суду 23.07.2015 року, тобто зі спливом 6 міс. 2 днів. З урахуванням викладеного, суд вважає можливим розглянути справу за відсутності сторін по справі на підставі наявних у ній даних і доказів, згідно ч. 2 ст. 158, 169 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, суд вважає первісний позов таким, що підлягає задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 20.02.2008 року ЗАТ "Альфа-Банк", правонаступником якого є ПАТ "Альфа-Банк" та [PERSON], уклали кредитний договір № 700003741 від 20.02.2008 року про надання [PERSON] кредиту у сумі 11960 доларів США під 14,5 % річних строком до 21.02.2014 року на придбання автомобіля "Chery A 21 Elara", а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит і сплатити проценти за користування в сумі, строки та на умовах, що передбачені договором та Додатком № 1 до нього - графіком погашення заборгованості. Позивач свої зобов'язання за договором виконав в повному обсязі, надавши відповідачу кредит у сумі 11960 дол. США. (а.с. 7-11, 13-14, 15-16, 21). Ці обставини також були визнані сторонами у справі, і під час судового розгляду ніким із сторін не оспорювались. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника, що випливають з кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року, відповідно до ст. 553 ЦК України 20.02.2008 року позивач та [PERSON], уклали договір поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року (а.с.17). 17.02.2009 року між позивачем та відповідачами були підписані договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року (а.с. 12-14), і договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року (а.с. 18), за якими між сторонами досягнуто умови про збільшення строку користування кредитними коштами до 21.02.2018 року і затверджено новий Графік погашення заборгованості, яким змінився розмір чергових щомісячних платежів і процентної ставки за користування кредитом. На теперішній час, відповідач, не належно виконує взяті на себе зобов'язання, чим порушує істотні умови кредитного договору, в результаті чого має прострочену заборгованість: за кредитом в розмірі 5388,69 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 114936,20 грн., по відсотках в розмірі 359,25 доларів США, що за офіційним курсом НБУ на дату розрахунку становить 7662,50 грн. Станом на 21.06.2015 року розмір неустойки становить: пеня - 558,01 дол. США, що по курсу НБУ на дату розрахунку складає - 11901,88 грн., що підтверджується розрахунком позивача станом на 21.06.2015 року (а.с. 20). 06.07.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту, що підтверджується вимогою ПАТ "Альфа-Банк" вих.№ 58130-102 б/б (а.с.22) і квитанцією "Укрпошта" від 07.07.2015 р. з реєстром № 420 (а.с. 23), яка до теперішнього часу відповідачами не виконана. Згідно ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства. Згідно ч.2 ст.530 ЦК України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 3 ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Відповідно ст. 550 ЦК України, право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов'язання. Згідно ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку, поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. Положеннями статті 554 ЦК України передбачено, що у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно ст. 623 ЦК України, боржник, який порушив зобов'язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Згідно ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів. Згідно ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 57 ЦПК України, докази встановлюються на підставі...пояснень сторін, …, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно ст. 60 ЦПК України , кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. Щодо зустрічних позовних вимог, суд вважає їх не обгрунтованими, виходячи з наступних мотивів. Посилання представника відповідачів у зустрічному позові, на те що договір укладений в іноземній валюті, в той час, як національною валютою є гривня, та на те, що сторони не досягли всіх істотних умов договору, наявність в договорі пунктів, які погіршують становище відповідача, переклад позивачем на відповідача всіх фінансових ризиків, суд не приймає до уваги, з огляду на наступне. Згідно зі статтею 192 ЦК України до грошових коштів - платіжних засобів, які використовуються на території України, окрім грошової одиниці України - гривні, віднесено також іноземну валюту. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. А за ч. 2 ст. 524 ЦК України сторони в договорі мають право визначати грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Частина 3 ст. 533 ЦК України, зазначає, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійснення розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Частина 1 статті 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" передбачає, що на здійснення валютних операцій НБУ видаються відповідні ліцензії. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліценції на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам та нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" банк, крім перелічених у частині першій цієї статті операцій, має право здійснювати операції з валютними цінностями. На здійснення операцій, визначених пунктами 1 - 4 частини другої статті 47 цього Закону надає дозвіл Національний банк України. Згідно п. 5.3. Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженого Постановою Правління Національного банку України № 275 від 17 липня 2001 р., письмовий дозвіл на здійснення валютних операцій з валютними цінностями є генеральною ліцензією. Крім того, пунктом 10 Постанови № 5 Пленуму вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" передбачено, що згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ЦК передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність") банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Згідно вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операцій щодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки на цей час законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Крім того, відповідно до вимог ст. 6 ЦК України, сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Відповідно до ст. 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору, що і відбулося при укладенні кредитного договору між позивачем та відповідачем [PERSON] та визначенні валюти договору, який відповідач добровільно підписав та взяв на себе обов'язок по виконанню умов договору, і в тому числі обов'язку про повернення банку суми кредиту та відсотків за користування кредитом в іноземній валюті доларах США, що спростовує доводи представника відповідачів. Як роз'яснено Постановою Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30.03.2012 р. № 5, відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим (п. 22). Позовних вимог щодо визнання договору поруки припиненим, ні відповідачами ні їх представником заявлено в зустрічному позові не було. Судом встановлено, що згідно п. 6.4 договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року (а.с. 17 оберт), сторони домовились, що у разі збільшення обсягу відповідальності боржника за основним договором передбачена цим договором порука діє тільки у випадку, якщо поручитель надасть свою згоду на таке збільшення. 17.02.2009 року між позивачем та відповідачами були підписані договір про внесення змін і доповнень № 1 до кредитного договору № 700003741 від 20.02.2008 року (а.с. 12-14), і договір про внесення змін і доповнень № 1 до договору поруки № 700003741-П від 20.02.2008 року (а.с. 18), за якими між сторонами досягнуто умови про збільшення строку користування кредитними коштами, затверджено новий Графік погашення заборгованості зі зміною розміру чергових щомісячних платежів і процентної ставки за користування кредитом. Крім того, як вбачається з розрахунку заборгованості (а.с. 20) з 17.02.2009 року по 21.12.2014 року, відповідачі після внесення змін в договір кредиту і договір поруки 17.02.2009 року, постійно виконували змінені умови, продовжували сплачувати щомісячні чергові платежі за Графіком від 17.02.2009 року, де щомісячний платіж їм було зменшено з 250 дол.США до 188 дол.США зі збільшенням строку кредитування до 21.02.2018 року, що свідчить про свідоме прийняття ними змінених умов договору і погодження зі зміненими умовами та відсутність претензій до позивача щодо підписаних ними договорів про внесення змін і доповнень № 1 від 17.02.2009 р., якими за їх згоди збільшився обсяг відповідальності . Також, суд вважає, що кредитний договір № 700003741 від 20.02.2008 року з відповідними змінами від 17.02.2009 року, укладений між позивачем та відповідачем [PERSON] у відповідності з чинним законодавством, передбаченим ст.ст. 203, 205, 207, 208 ЦК України і відсутні підстави для визнання його неукладеним. Суд не може прийняти до уваги заяву відповідачів про застосування наслідків позовної давності встановленої ст. 257 ЦК України, оскільки вона безпідставна. Як вбачається з вимог ст.ст. 256-257 ЦК України,позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Крім того, згідно п. 24 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" від 30 березня 2012 р. № 5, відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким строком не може бути лише несплата чергового платежу. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. Як встановлено судом, строк дії кредитного договору і договору поруки збільшено сторонами до 21.02.2018 року (а.с. 12, 18), останній платіж за кредитом здійснено [PERSON] - 13.01.2015 р., прострочення чергового платіжу відбулося 21.02.2015 р. (а.с. 20 оберт), 06.07.2015 року позивачем було направлено на адресу відповідачів вимогу про дострокове повернення кредиту (а.с. 22, 23) до суду Банк звернувся 23.07.2015 р., тобто в період дії основного Договору. З вищенаведених обставин, мається необхідність відмовити відповідачам у задоволенні зустрічного позову за не доведеністю стороною відповідачів зазначених в ньому доводів і необгрунтованістю заявлених зустрічних позовних вимог про визнання кредитного договору неукладеним. Враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, які підтверджені письмовими доказами, суд приходить до висновку про необхідність задоволення первісного позову і відмови в задоволенні зустрічного позову, у зв'язку з тим, що укладені між сторонами кредитний договір та договори поруки з наступними змінами, відповідають вимогам закону, зобов'язання по кредитному договору відповідачем у встановлений строк не виконуються, а сума заборгованості підлягає солідарному стягненню на користь позивача з відповідачів по справі. Відповідно ст. 88 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача необхідно також стягнути судові витрати у справі.

Outcome: approved