Jurisdiction: civil
Date: 2017-02-13 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до Одеського Національного Медичного про захист честі, гідності та ділової репутації, по якому просила визнати недостовірними, такими, що не відповідають дійсності, порушують права свободи, ганьблять честь, гідність, ділову репутацію [PERSON], відомості які містяться в протоколі профспілкових зборів кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії [PERSON] від 08.09.2015 року. Зобов'язати Одеський Національний Медичний Університет відкликати протокол профспілкових зборів кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії ОКМедУ від 08.09.2015 року та стягнути з Одеського Національного Медичного Університету на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 53 766 (п'ятдесят три тисячі сімсот шістдесят три) грн. При цьому посилаючись на те, що вона з 1964 року по 31 серпня 2015 рік працювала в Одеському Медичному Університеті на різних посадах. 31.08.2015 року звільнена з посади на підставі ст. 36 п. 2 КЗоТ (закінчення строку трудового договору). Позивачем по пошті отримано витяг з протоколу профспілкових зборів кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії [PERSON] від 08.09.2015 року, в якому, на думку позивача, висловлена інформація, яка не відповідає, дійсності, а саме: Завуч кафедри доц.. [PERSON] - «...доцент [PERSON] багаторазово порушувала трудову дисципліну..., своєю поведінкою з колегами та студентами дискредитує посаду доцента..., неякісне ведення практичних занять та неадекватної поведінки доц.. [PERSON],„»; Ас. [PERSON] - «...доцент [PERSON] поводила себе неадекватним чином, ображаючи її словами та погрожувала фізичною розправою, а також вдарила, її папкою по обличчю»; На зборах була оприлюднена доповідна записка зав. Кардіологічним відділенням [PERSON] згідно якої «поведінка доц.. [PERSON], дискредитує посаду доцента: доц.. [PERSON] багаторазово ночувала в палатах кардіологічного відділення, приймала їжу на сестринському посту в присутності студентів та хворих». Також на зборах був оприлюднений аналіз хвороб позивача без надання на це її згоди. Вважає, що розповсюджена Відповідачем інформація є недостовірною, її поширення ганьбить честь, гідність та ділову репутацію Позивача. На підставі цього Позивач вимагає, щоб документ у якому викладена недостовірна інформація був відкликаний, вказані обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Суд вважає за необхідне зазначити, що розгляд і вирішення справ в судах здійснюються на Судом встановлено, що позивач з 1964 року по 31 серпня 2015 рік працювала в Одеському Медичному Університеті на різних посадах. З 2000 року я працювала доцентом кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії. 31.08.2015 року звільнена з посади на підставі ст. 36 п. 2 КЗоТ (закінчення строку трудового договору). Позивач просить визнати інформацію викладену у протоколі профспілкових зборів кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії [PERSON] від 08.09.2015 року такою, яка не відповідає, дійсності, а саме: Завуч кафедри доц.. [PERSON] - «...доцент [PERSON] багаторазово порушувала трудову дисципліну..., своєю поведінкою з колегами та студентами дискредитує посаду доцента..., неякісне ведення практичних занять та неадекватної поведінки доц.. [PERSON],„»; Ас. [PERSON] - «...доцент [PERSON] поводила себе неадекватним чином, ображаючи її словами та погрожувала фізичною розправою, а також вдарила, її папкою по обличчю»; На зборах була оприлюднена доповідна записка зав. Кардіологічним відділенням [PERSON] згідно якої «поведінка доц.. [PERSON], дискредитує посаду доцента: доц.. [PERSON] багаторазово ночувала в палатах кардіологічного відділення, приймала їжу на сестринському посту в присутності студентів та хворих». Вирішуючи доведеність позовних вимог, суд виходить з наступного. Згідно\~ст. 3 ЦПК України\~кожна особа\~має\~право в порядку,\~встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.\~ Відповідно до\~ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно\~ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~ Згідно\~ст. 60 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень.\~ Відповідно до\~ст. 57 ЦПК України\~доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.\~ Згідно\~ст. 58 ЦПК України\~належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.\~ Згідно з нормами\~ст.270 ЦК України\~одним із видів особистих немайнових прав фізичної особи є її право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі. У відповідності з ч.1\~ст.275 ЦК України\~фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. При цьому згідно п. 15\~Постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27.02.2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи»\~під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Відповідно до ст. 47\~Закону України «Про інформацію»\~передбачає, що відповідальність за порушення законодавства про інформацію несуть особи, винні у вчинені таких порушень, як надання інформації, що не відповідає дійсності або поширення відомостей, що не відповідають дійсності, ганьблять честь та гідність особи. Під поширенням інформації в ст.47\~цього Закону\~розуміється розповсюдження, обнародування, реалізація у встановленому законом порядку документованої або публічно оголошуваної інформації. Під поширенням відомостей розуміється повідомлення у публічних виступах, а також в іншій формі невизначеному числу осіб або хоча б одній людині. Аналізуючи та оцінюючи викладені в протоколі профспілкових зборів кафедри пропедевтики внутрішніх хвороб і терапії [PERSON] від 08.09.2015 року суд виходить з того, що обговорення питань відповідно до порядку денного здійснювалося в межах трудових відносин, що склалися між сторонами спору. Тобто таке обговорення та прийняття на підставі цього висновку не є інформацією, яка б містила відомості, які принижують честь, гідність та ділову репутацію\~\~[PERSON] Щодо оприлюднення на зборах аналізу хвороб позивача без надання на це її згоди суд зазначає наступне. Конфіденційна інформація\~це інформація, яка належить фізичним і юридичним особам та розповсюджується за їхнім бажанням. Особа сама визначає, яка інформація про неї є конфіденційною. Конфіденційна інформація є інформацією з обмеженим доступом; вона може бути оприлюдненою лише за згодою особи, якій належить, або у випадку, якщо вона є суспільно значимою. Конституція України\~визнає честь і гідність людини найвищою соціальною цінністю та що кожен має право на повагу до його гідності (ст. ст. 3, 28). Разом із цим,\~Конституцією України\~гарантується право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань. Кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Здійснення цих прав може бути обмежене законом в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров'я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя (ст. 34 Конституції України). Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основних свобод, ратифікованої Україною, передбачено право кожного на свободу вираження поглядів. Втрутитись у процес реалізації цієї норми національна влада може лише у випадках, передбачених ч.2 ст.10 Конвенції, зокрема, якщо це передбачено законом, направлено на захист репутації або прав інших осіб і є необхідним у демократичному суспільстві. Аналіз зазначеного національного законодавства та ст.10 Конвенції і практики її застосування свідчить про те, що межі свободи вираження думок залежить від їх змісту та від того, чим займається особа, стосовно якої ці думки висловлені. За правилами ст.ст.\~297,\~299 ЦК України\~кожен має право на повагу до його гідності та честі, на недоторканість своєї ділової репутації. Разом з тим, згідно\~ст. 1 Закону України "Про інформацію"\~під інформацією слід розуміти документовані або публічно оголошені відомості про події та явища, що відбуваються у суспільстві, державі та навколишньому природному середовищі. Враховуючи положення абз.6 п. 3 рішення Конституційного Суду України у справі про поширення відомостей від 10 квітня 2003 року № 8рп/2003, згідно з яким проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод в рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, Суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Додатково суд зазначає що, відповідно до\~ст. 277 ЦК України не\~є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень\~статті 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема, у рішеннях цього суду у справах "Лінгенс проти Австрії" від 8 липня 1986 року та "Українська прес-група" проти України" від 29 березня 2005 року. Згідно ч.ч. 1,2 ст. 30\~Закону України "Про інформацію"\~ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно\~стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що [PERSON] не доведено і з матеріалів справи не вбачається жодних переконливих доказів щодо поширення відповідачем [PERSON] недостовірних відомостей про позивачку, відсутні підстави для відшкодування позивачці моральної шкоди, в судовому засіданні не встановлений факт порушення прав позивачки, а тому за таких обставин суд вважає, що вимоги є необґрунтованими і в задоволенні позову слід відмовити за його безпідставністю. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.3 ст.213 ЦПК України, обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З наведеного вище суд вважає позов є не обгрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню за недоведеністю вимог. Висновки суду відповідають вимогам норм права, на які посилається суд під час розгляду справи і фактичним обставинам по справі, а також підтверджується зібраними по справі доказами. У рішенні суду повно відображені обставини, які мають значення для даної справи, висновки суду про встановлені обставини і правові наслідки, які є вичерпними, відповідають дійсності і підтверджуються достовірними доказами, дослідженими в судовому засіданні. Розглянувши справу повно, всебічно, обєктивно та неупереджено, суд вважає заявлені позовні вимоги не обґрунтованими та такими, що не підтверджуються фактичними обставинами справи та зібраними доказами, тому вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити. На підставі викладеного і

Outcome: dismissed