Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У березні 2018 року позивач звернулася до суду із позовом до [PERSON] в якому просить змінити спосіб стягнення аліментів, що стягуються з відповідачана підставі рішення Коропського районного суду Чернігівської області від 20.04.2006 року (справи №2-110 2006 р.), та стягнути з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON], [INFO] в розмірі ? частини заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи стягнення з дня набрання законної сили новим рішенням та до досягнення дитиною повноліття. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що розмір аліментів, з часу прийняття судового рішення про стягнення аліментів не є актуальним та не відповідає розміру достатньому для утримання спільної дитини. Посилаючись на статті 192, 183 та внесені зміни до статті 182 Законом\~№ 2037-VIII від 17.05.2017\~року просить позов задовольнити. Позивач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги підтримала з підстав викладених у позові. Відповідач в підготовчому судовому засіданні позовні вимоги визнав в повному обсязі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що рішенням Коропського районного суду Чернігівської області від 20.04.2006 року, справа №2-110/2006 з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей [PERSON], [INFO] та [PERSON], [INFO], в твердій грошовій сумі в розмірі 500 грн, щомісячно до повноліття дітей. На підставі вказаного рішення судом видано виконавчий лист №2-110/2006 (а.с.27). Вказаний виконавчий лист знаходився на виконанні в Корюківському районному відділі державної виконавчої служби ГТУЮ у Чернігівській області (а.с.13-16) та за заявою позивача 22.04.2015 року повернутий останній. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ В силу ст.180 СК України, батьки зобовязані утримувати дитину до досягнення\~\~ нею повноліття. Зі змісту ст. 182 СК України вбачається, що вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоровя, матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч.2\~ст.182 СК України\~(в редакції Закону\~№ 2037-VIII від 17.05.2017\~року),\~розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. На даний час донька сторін [PERSON], [INFO] досягла повноліття, син сторін [PERSON], [INFO] досягла повних 13 років. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2018 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з \~1 січня 2018 року становить 1860 гривень. З наведеного вбачається, що на даний час мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим ніж 930 грн. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.\~ст. 182 - 184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Частина перша\~статті 192 СК України\~передбачає, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров'я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями\~ст. 192 СК України\~зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження (зміна розміру аліментів, стягнутих за рішенням суду у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини на розмір аліментів, визначений у певній твердій грошовій сумі та навпаки).Отже, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню не тільки\~ст. 192 СК України, але й низка інших норм, присвячених обов'язку батьків утримувати своїх дітей (ст. 182 "Обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів", ст. 183 "Визначення розміру аліментів у частці від заробітку (доходу) матері, батька дитини", ст. 184 "Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі").Така позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 5 лютого 2014 року за результатами розгляду цивільної справи №6-143цс13. Як вбачається з позицій Верховного Суду України, викладених в Постанові Пленуму Суду № 2 від 12.06.2009 Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції, у разі визнання відповідачем позову, яке має бути безумовним, і якщо таке визнання не суперечить закону й не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб (не відповідача), суд ухвалює рішення про задоволення позову, обмежившись у мотивувальній частині рішення посиланням на визнання позову без зясування і дослідження інших обставин справи. Виходячи з критеріїв розумності та справедливості, зважаючи на зміни у законодавстві щодо мінімального розміру аліментів на дитину, який\~має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, враховуючи те, що визнання відповідачем предявленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи та інтереси інших осіб і є всі законні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову в наслідок чого визнання відповідачем позову слід прийняти і задовольнити позов. Крім того, суд вважає за необхідне, зазначити, що після вступу даного рішення в законну силу слід визнати виконавчий лист №2-110/2006, який виданий 25.04.2006 року Коропським районним судом Чернігівської області таким, що не підлягає виконанню. Частиною першою статті 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У статті 1 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом. Судовий збір включається до складу судових витрат. Частиною першою статті 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті\~суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки при зверненні до суду позивач не сплачувала судового збору у розмірі 704,80 грн., як особа звільнена від його сплати, враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позов у повному обсязі, тому 50% судового збору слід стягнути з відповідача на користь держави.

Outcome: approved