Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-11 00:00:00

Позивач ПАТ «Дельта Банк» звернувся до суду з позовом в якому просить: в рахунок виконання основного зобов'язання у розмірі 859 801 грн. 61 коп. звернути стягнення на предмет іпотеки - квартиру [ADDRESS], та належить з Іпотекодавцю на підставі свідоцтва на житло наданого ВП ЗАЕС ДП НАЕК «Енергоатом» 18 вересня 2002 року за реєстровим номером 7220, визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на вищевказану квартиру та стягнути з відповідача понесені судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що 01.08.2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір №0709/0808/55-057, згідно з умовами якого, банк надав Позичальнику кредитні кошти у розмірі 54 000 дол. США з розрахунку 11,9% річних на строк до 01.08.2018 рік. В частині надання кредитних коштів, Банк свої зобов'язнання повністю виконав. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах, визначених даним Договором, АТ «Сведбанк» передає (відступає) АТ «Дельта Банк» право вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого АТ «Дельта Банк» замінює АТ «Сведбанк» як кредитора (стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від АТ «Сведбанк» до АТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до АТ «Дельта Банк» переходить (відступає) право вимагати (замість АТ «Сведбанк») від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Таким чином, позивач вважає, що згідно з Договором купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, АТ «Дельта Банк» набуло статус Нового кредитора, а тому набуло права вимоги до відповідача [PERSON] З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань іпотекодавець [PERSON] за договором іпотеки № 0709/0808/55-057-Z-1 від 01.08.2008 року, передала в іпотеку нерухоме майно- квартиру [ADDRESS]. Відповідач умови кредитного договору належним чином не виконує, про що неодноразово повідомлявся, в тому числі й шляхом направлення письмової вимоги. Однак зобов'язання не виконані, у зв'язку з чим станом на 28.07.2015 рік за відповідачем наявна заборгованість у сумі 859 801,16 грн., з яких: сума заборгованості за кредитом - 815 361,56 грн., сума заборгованості за відсотками- 44 440,05 грн. Тому позивач просить в рахунок виконання основного зобов'язання звернути стягнення на предмет іпотеки та визнати за собою право власності на нього. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав, зазначених в позові. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилась, надала до суду заяву про розгляд справи без її участі, за участю її представника [PERSON], відповідно письмових заперечень, позов не визнає, зазначила недоведено суми заборгованості через відсутність підтверджувальних первинних документів, а усі розрахунки виконані одноособово позивачем як зацікавленою особою і перевірити їх неможливо. Послалася що борг був придбаний у травні 2012 року, а до суду позивач звернувся лише у серпні 2015 року, що свідчить про пропуск позовної давності. Крім того відсутні докази повідомлення кредитодавцем позичальника про передачу третій стороні прав за кредитним договором, що суперечить ч.13 ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Зазначила, що передача прав вимоги відбулася лише за кредитним договором, а доказів передачі прав іпотечним договором у справі не міститься. Вказала, що предмет іпотеки є житловою квартирою, в якій вона проживає разом з членами сім'ї, ця квартира придбана не за рахунок кредиту, а тому її стягнення неможливе без надання їм іншого постійного житла. Також зазначила на існування мораторію на стягнення нерухомого житлового майна, яке вважається предметом іпотеки і виступає в якості забезпечення зобов'язань за валютним кредитом. Просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Представник відповідача - [PERSON] в судове засідання з'явився, підтримав заперечення. Додатково пояснив, що заявлені вимоги не відповідають змісту придбаних майнових прав, оскільки згідно акту приймання-передачі по договору купівлі-продажу до позивача перейшли лише майнові права оціночною вартістю 348490,19 грн., за купівельною ціною 182014,00 грн., тоді як предмет позову спрямований на задоволення вимог в набагато більшому розмірі, що складає 859801,61 грн. Також послався на те, що звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього за рішенням суду не відповідає передбаченим законом способам судового захисту. Дослідивши матеріали справи суд прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог виходячи з наступного. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч.2 ст.13 ЦПК України, збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 01 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 0709/0808/55-057. Згідно з умовами даного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 54000 доларів США з розрахунку 11,9% річних за користування кредитом на строк до 01.08.2018 р. (а.с.6-13 т.1). Банк свої зобов'язання за кредитним договором виконав повністю, надавши відповідачеві кредит, в розмірі та строки передбачені Договором. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с.37 т.2), відповідно до п.2.1 якого Продавець погодився продати (відступити) Права вимоги та передати їх покупцю, а Покупець погодився купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги (а.с.38 т.2) фактичний розмір заборгованості за кредитним договором 42817,95 доларів США придбано за купівельною ціною 182014,00 гривень. Відповідно до ч.1 ст.516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Для забезпечення виконання зобов'язання за кредитним договором між первісним кредитором та [PERSON] було укладено іпотечний договір від 01 серпня 2008 року №0709/0808/55-057, посвідчений приватним нотаріусом Енергодарського міського нотаріального округу Сірою І.Є., з передачею в іпотеку трикімнатної квартири [ADDRESS] (а.с.18-23 т.1). Умовами п.12.3.1 даного договору іпотеки визначено, що задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотекодержателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя, укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотеко держателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотеко держателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотеко держателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки (а.с.21). Згідно ч. 3 ст. 24 Закону України «Про іпотеку» правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законодавством порядку. Згідно ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч.3 ст.36 Закону України «Про іпотеку» договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому ст.37 Закону України «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду врегульовано ст. 39 цього Закону, якою передбачено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається, зокрема, спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої ст. 38 цього Закону. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у ст.ст. 335, 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ст.328 ЦК України). Стаття 392 ЦК України, у якій йдеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Згідно з роз'ясненнями, що містяться в п.п.38, 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30 квітня 2012 року, у випадку якщо іпотекодержатель не реалізував способів позасудового врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки, зокрема, шляхом укладення договору про задоволення вимог іпотекодержателя, який передбачав би передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки у рахунок виконання основного зобов'язання (стаття 37 Закону України «Про іпотеку»), він має право звернутися до суду з позовом про звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до статті 39 цього Закону, а не з позовом про визнання права власності на нерухоме майно. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справі за № 6-1851цс15 від 30 березня 2016 року. За таких обставин відсутні підстави для визнання права власності ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки в судовому порядку, оскільки договором іпотеки передбачено позасудове врегулювання звернення стягнення на предмет іпотеки у такий спосіб Також вирішуючи спір суд враховує, що право власності на квартиру [ADDRESS] площею 68,7 кв.м. виникло у відповідача ще у вересні 2002 року на підставі Свідоцтва про право власності №7220 від 18.09.2002р. (а.с.7 т.2). В квартирі зареєстровані та проживають відповідач та члени його сім'ї, що підтверджується довідкою про склад сім'ї №11809 від 10.10.2017 року, виданою сектором реєстрації Енергодарської міської ради (а.с. 8 т.2) Наведені факти свідчать про те, що в іпотеку за договором №0709/0808/55-057-Z-1 від 01.08.2008р. в якості забезпечення зобов'язань за споживчим кредитом і іноземній валюті передано квартиру, яка не була придбана за рахунок отриманих кредитних коштів за кредитним договором № 0709/0808/55-057 від 01.08.2008р. Згідно Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-VII протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку Спірна квартира підпадає під дію вищевказаного Закону, а тому заявлений позивачем спосіб звернення стягнення у вигляді визнання за ним права власності на квартиру свідчитиме про факт її відчуження, що є неможливим в період дії мораторію. Надаючи оцінку доводам відповідача про невідповідність заявлених вимог частині другій статті 109 ЖК УРСР суд погоджується, що виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Але позивач не ставив питання про виселення із спірної квартири, тому такі доводи не відносяться до предмету цієї справи. В частині застосування позовної давності, про яку просить відповідач, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України, згідно з якою зобов'язання- це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог- відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним з видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття: як "строк договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони можуть встановити й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 цього Кодексу). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252 - 255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з п. 3.1 кредитного договору №0709/0808/55-057 від 01.08.2008р. погашення кредиту та процентів за ним здійснюється позичальником щомісячно до 10-го числа кожного місяця шляхом здійснення фіксованих платежів (ануїтетних платежів) у сумі 771,62 дол. США. Тобто повернення кредиту відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами у фіксованій сумі. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже, і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Такий висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України щодо застосування норм права, висловленою у постановах від 06 квітня 2016 року по справі № 6-2520цс15 та від 19 березня 2014 року по справі № 6-20цс14. Як убачається із змісту наданої позивачем виписки по особовому рахунку (а.с.31 т.2) позичальником було допущено невиконання обов'язку щодо сплати ануїтетних платежів у фіксованому розмірі починаючи з 11.08.2008 року і далі щомісячно. Згідно п.9.1 кредитного договору, у разі порушення позичальником обов'язку, передбаченого пунктом 3.1 договору, банк має право вимагати дострокового погашення кредиту та процентів. З цією умовою кореспондується обов'язок позичальника щодо погашення заборгованості за кредитом та сплаті процентів у повному обсязі, передбачений пунктом 5.4 договору, а також право банка змінювати строк виконання зобов'язань позичальника, вимагати від нього повернення кредиту та приймати рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки, передбачене пунктом 10.3 договору . Звідси витікає, що право вимоги за кредитним договором внаслідок несплати ануїтетних платежів виникло у первинного кредитодавця ще з вересня 2008 року. Одночасно з цим первинний кредитодавець набув право звернення стягнення на предмет іпотеки, оскільки згідно з пунктом 11 Іпотечного договору іпотекодержатель набуває право звернути стягнення на предмет іпотеки в разі невиконання іпотекодавцем основного зобов'язання повністю або частково, у т.ч. якщо іпотекодавець не поверне іпотеко держателю суму кредиту, проценти за користування кредитом, пеню, іншу заборгованість, не сплатить платежі та штрафи, що передбачені та/або випливають з основного зобов'язання, а також в інших випадках, передбачених основним зобов'язанням та цим договором, у тому числі у випадку одноразового прострочення основного зобов'язання (як основного боргу, так і процентів за ним). Строк реалізації цього права визначається змістом статей 257, 258 ЦК, а також пунктом 8.5 кредитного договору та пунктом 19 іпотечного договору, за якими сторони встановили строк позовної давності за будь-якими вимогами іпотекодержателя тривалістю три роки. Згідно частини першої ст.514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав. З цього витікає, що відступлення прав вимоги за кредитним договором, яке відбулося 25 травня 2012 року між первісним кредитодавцем та позивачем, не поновлює того строку позовної давності, який сплинув до моменту укладення договору про відступлення прав. Про це також свідчить наданий позивачем розрахунок заборгованості (а.с.36 т.2), в якому зобов'язання відповідача розписані не за графіком їх виникнення, а загальною сумою заборгованості в розмірі 42817,95 дол. США, прийнятою на баланс 28.05.2012 р. За таких обставин суд погоджується з посиланням відповідача на сплив позовної давності, однак за відсутності в матеріалах справи графіку погашення кредиту, первинних документів та розрахунків в розрізі кожного окремо визначеного зобов'язання, встановити дату спливу позовної давності не передбачається можливим. Інші доводи сторін, висловлені в ході розгляду справи, не є суттєвими та не впливають на зміст та правильність прийнятого рішення про відсутність підстав для задоволення позову. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та АТ «Дельта Банк» було укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги (а.с. 37 т.2), відповідно до п.2.1 якого Продавець погодився продати (відступити) Права вимоги та передати їх покупцю, а Покупець погодився купити Права вимоги, прийняти їх і сплатити Загальну Купівельну ціну. Згідно Акту приймання-передачі прав вимоги фактичний розмір заборгованості за кредитним договором 42817,95 доларів США придбано за купівельною ціною 182014,00 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, відповідно до вищевказаного договору про передачу активів та кредитних зобов'язань АТ «Дельта Банк» набув права вимоги по даному кредитному договору . Відповідно до п. 22 ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» (в редакції чинній на 31.08.2015) від сплати судового збору звільняється уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб у справах, пов'язаних із здійсненням тимчасової адміністрації та ліквідації банку. Таким чином ПАТ «Дельта Банк» в особі уповноваженої особи фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «Дельта Банк» на момент подачі позовної заяви до суду 31.08.2015 були звільнені від сплати судового збору. Відповідно до п.2 ч.2 ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи у разі відмови в позові покладаються на позивача. Відповідно до п. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed