Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-09 00:00:00

Позивач, [PERSON] , звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом [PERSON] до [PERSON] про збільшення розміру аліментів. Вимоги позову обґрунтовано наступним. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 26.09.2018 року по справі №754/4738/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Від шлюбу мають дитину - сина, [PERSON] , [INFO] та доньку, [PERSON] , [INFO] . Вказано, що діти проживають з нею та на її утримані. Вказує, що Деснянським районним судом м. Києва по справі №754/14405/18 від 22.10.2018 видано судовий наказ про стягнення з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. В обґрунтування позову зазначає, що на сьогоднішній день, в зв`язку з значним подорожанням продуктів харчування, товарів першої необхідності для дітей та зростання тарифів на житлово-комунальні послуги, сума коштів, що сплачує Відповідач на утримання дітей, є вкрай низькою та недостатньою для забезпечення нормального рівня їх життя. Вказує, що тільки на сплату харчування в садочку, який відвідує [PERSON] , вона сплачує в середньому 750 грн., щомісяця. Зазначає, що при цьому [PERSON] приховує свої реальні доходи, зокрема ,він без реєстрації в приватному порядку надає послуги з ремонту автомобілів та тонування автомобілів. Крім того, Відповідач зареєстрував на своє ім`я автомобіль марки «Mersedes Benz» , на підставі митної декларації від 18.02.2019 року №1000300/2019/398110 Київської ДФС, та вказує, що приблизна вартість такого авто 10000-15000 доларів США, в той же час 1/3 від вартості цього майна на утримання дітей сплачено не було. Наголошує, що гаражному боксі № [NUMBER] на території гаражного комплексу «ВОЄНАВТО», Відповідач надає без реєстрації послуги в сфері ремонту автотранспортних засобів, а сплачує аліменти нібито він взагалі не працює. Та вважає, що у Відповідач є фінансова можливість сплачувати аліменти не нижче мінімального рекомендованого рівня визначеного ч. 2 ст. 182 СК України, тобто не нижче прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Посилаючись на викладені обставини справи, просить суд: збільшити розмір аліментів, визначених судовим наказом Деснянського районного суду м. Києва по справі №754/14405/18 від 22.10.2018 та стягнути з [PERSON] , на користь [PERSON] , аліменти на утримання дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, але не менше прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 21 жовтня 2019 року відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про перегляд розміру аліментів. Призначено підготовче засідання по названій справі. В порядку статті 178 Цивільного процесуального кодексу України Відповідач через канцелярію Деснянського районного суду м. Києва подав Відзив на позовну заяву, відповідно до якого вказує, що аліменти на утримання дітей він завжди сплачує своєчасно та в повному обсязі. Станом на 13.11.2016 року відповідно до розрахунку заборгованості переплата на утримання дітей становить 799,03 грн. Вказує, що незважаючи на повну та своєчасну сплату аліментів на утримання дітей як батько фактично бере активну участь у виховані та утриманні дітей, піклується та доглядає за дітьми, бере участь у їх виховані, додатково власними коштом з власної ініціативи забезпечує їм належне харчування, освітній рівень, купує дітям одяг, забезпечує їх побут та медичну турботу коли діти хворіють чи потребують оздоровлення. Вказує, що проживає разом з Позивачем та дітьми та коли надходять грошові кошти в якості субсидії на оплату комунальних послуг, зазначені кошти віддає Позивачу. Із позовними вимогами щодо збільшення розміру аліментів у визначеному розмірі, не погоджується, оскільки зазначена сплата фактично буде становити більше 85 % вд його доходу, що на його думку є надмірним. Вважає, що встановлений рішенням суду від 22.10.2018 року розмір аліментів відповідає вимогам чинного законодавства, необхідність виплати аліментів спів мірна з його матеріальними можливостями з їх виплати. Звертає увагу, про відсутність підстав для збільшення розміру аліментів та необґрунтованість заявлених вимог. Щодо тверджень Позивача стосовно автомобіля, зазначає, що даний автомобіль був у його користуванні під час шлюбу з Позивачем. автомобіль експлуатувався на підставі довіреності від гр. Литви. Позивач не хотіла вирішувати питання розмитнення автомобіля та подальшого поділу коштів між ними за продажу автомобіля. Маючи намір належним чином зберегти право власності на майно, в січні 2019 року він позичив у гр. [PERSON] кошти в сумі 45 000 грн. для того, щоб здійснити розмитнення та реєстрацію автомобіля. Зауважив, що підприємницькою діяльністю не займається та не як суб`єкт підприємницької діяльності не зареєстрований. Послуги з ремонту та тонування автомобілів в приватному порядку не надає. У зазначеному гаражному боксі тримає лише автомобіль. Вказує, що працює в Університеті ім. Т. Шевченка господарським працівником за що отримує заробітну плату близько 4904,22 грн. та інших доходів та додаткових джерел для існування немає. Посилаючись на викладені доводи у Відзиві на позовну заяву, просить суд: у задоволені позову відмовити у повному обсязі. 23 грудня2019 року Відповідачем подано заперечення, відповідно до якого наголошує про відсутність підстав в задоволенні Позову про збільшення аліментів та заперечує проти обставин викладених Позивачем в обґрунтування позовних вимог. Наголосив на безпідставності та необґрунтованості позовних вимог. Протягом підготовчого розгляду позивач, представник позивача вимоги позову підтримали. Представник відповідача вимоги позову не визнав. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 30 січня 2020 року, закрито підготовче провадження у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про перегляд розміру аліментів. Призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити, посилаючись на обставини справи викладені в позовній заяві та поданими доказами. Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, просив в задоволені позовних вимог відмовити, посилаючись на безпідставність та необґрунтованість вимог позову. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду надав показання, що [PERSON] надає послуги з ремонту автомобілів та тонування автомобілів в гаражному боксі №2-14-26 на території гаражного комплексу «ВОЄНАВТО». Також суду повідомив про придбання Відповідачем автомобіля «Mersedes-Benz». Суд, заслухавши вступне слово сторін, показання свідків, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень та поданих стороною відповідача доказів, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст.10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Судом встановлено, що 28 жовтня 2018 року Деснянським районним судом м. Києва видано судовий наказ, за яким стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) на користь [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , зареєстрованої та проживаючої за адресою: [ADDRESS] ) аліменти на утримання неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] та доньку [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, починаючи з 16.10.2018 року і до досягнення дітьми повноліття. Стягнуто з [PERSON] ( [INFO] , ІПН: [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] ) на користь держави судовий збір у розмірі 176,20 грн. Як на підставу позовних вимог про збільшення розміру аліментів на утримання дітей позивач вказує, що визначений за рішенням суду розмір аліментів є недостатнім для матеріального утримання сина та доньки, витрат на їх навчання та розвиток, подорожчання комунальних послуг.Вважає, що розмір аліментів підлягає збільшенню у розмірі 1/3 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку. Наголосила, що Відповідач приховує свої реальні доходи, оскільки без реєстрації в приватному порядку надає послуги з ремонту автомобілів та тонування автомобілів в гаражному боксі №2-14-26 на території гаражного комплексу "ВОЄНАВТО". Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно ч.1 ст.122 Сімейного Кодексу України дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою статті 157 цього Кодексу. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. У відповідності до положень ч.1,2 ст.3 Конвенції про права дитини, що ратифікована постановою Верховної Ради України від 27.02.1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Крім того, відповідно до ч.ч.1,2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. В частині першій статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-якого з них змінити розмір встановлених аліментів або звільнити від їх сплати. Дана норма містить дві підстави для коригування аліментів: а) шляхом зміни розміру аліментів у бік зменшення або збільшення; б) шляхом звільнення платника аліментів від їх сплати. Аліментні правовідносини існують тривалий час. Тому матеріальний або сімейний стан особи, яка одержує аліменти, а також того, хто їх сплачує, протягом цього часу може істотно змінитися як убік погіршення так і у бік покращення. Згідно з пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справи щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів" розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. Враховуючи зміст ст.ст.181,192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів матір дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Так, Сімейний кодексУкраїни передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду. У статті 192СК України наведено перелік обставин, за яких суд може винести рішення, зокрема, про збільшення (зменшення) розміру аліментів. Такими обставинами є: зміна матеріального стану, зміна сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я як особи, з якої стягуються аліменти, так і особи, на чию користь вони стягуються, та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Тому, виходячи з вимог чинного законодавства, вказані обставини повинні бути суттєвими і відігравати значну роль у житті заявника, платника аліментів та доведеними при розгляді спору про зменшення або збільшення розміру аліментів, встановлених рішенням суду. Із зазначених норм закону також випливає, що зміна розміру аліментів, визначеного рішенням суду, є правом суду, а не його обов`язком, та може бути застосовано при наявності відповідних обставин для цього. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Якщо суд встановить, що матеріальне становище платника аліментів, дозволяє йому утримувати дитину, він може збільшити розмір аліментів (частку заробітку (доходу), яка буде стягуватися як аліменти на дитину), що підлягає стягненню з платника аліментів. Свідченням матеріального становища платника аліментів, є величина витрат на утримання особою себе та членів своєї сім`ї. Під зміною сімейного стану розуміється з`явлення у сім`ї платника або одержувача аліментів осіб, яким вони за законом зобов`язані надавати утримування і які фактично знаходяться на їх утриманні. Відносно платника аліментів враховується також зміна складу осіб, які зобов`язані за законом надавати утримування. Погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів враховується судом як підстава для зміни розміру аліментів. Таким чином, особа, яка одержує аліменти - одержувач аліментів, може звернутися до суду з позовом про збільшення розміру аліментів на дитину, якщо погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я платника аліментів. У свою чергу, особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. Виходячи з наведених положень закону, при вирішенні вимог щодо зміни розміру раніше стягнутих аліментів суд зобов`язаний з`ясувати матеріальний та сімейний стан як платника аліментів, так і стягувача, погіршення чи поліпшення їх здоров`я. Водночас, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В силу вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, вимагаючи зміни розміру аліментів у даному випадку, позивач мала довести факт зміни будь-якої з обставин, зазначеної вст. 192 СК України. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Позивачем перед судом не доведено, а як наслідок судом не встановлено обставин зміни матеріального чи сімейного стану відповідача, що дало б підстави стверджувати про можливість збільшення розміру аліментів. Так само судом не встановлено обставин поліпшення стану здоров`я відповідача чи погіршення стану здоров`я позивача, що в силу закону також могло б слугувати (у разі встановлення) підставою для збільшення розміру аліментів. Доводи позивача про здійснення Відповідачем підприємницької діяльності та показання свідка суд оцінює критично, оскільки згідно наданої відповіді - відомості щодо зайняття підприємницькою діяльністю [PERSON] на території ГО Київська міська організація «Військовий Автоматор» відсутні. Разом з цим зауважено, що [PERSON] є членом ГО Київська міська організація "Військовий Автоматор" та є забудовником гаражного боксу №2-14-26 відповідно до договору №4923 від 02.12.2014 року. Пунктом 2.2.2 Договору №4923 зазначено, що Забудовник зобов`язується не перебувати на території гаражного комплексу «Воєнавто» на вул. Пухівській, не виконувати на цій території будь-яких робіт і не залучати до цього інших осіб без спеціального дозволу Підприємства і без реєстрації такого дозволу у спеціальному журналі Підприємства. Зазначено, що інформація у спеціальному журналі Підприємства щодо виконання на території гаражного комплексу «Воєнавто» [PERSON] та щодо надання дозволу на проведення робіт відсутня. Доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у збільшеному розмірі не підтверджені належними та допустимими доказами. Доводи позивача про необхідність стягувати аліменти у збільшеному розмірі не заслуговують на увагу суду, оскільки позивачем не надано доказів про зміну матеріального стану - у відповідача в бік покращення, а у позивача - в бік погіршення. Відповідно до ч.ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Жодних інших підстав для збільшення розміру аліментів позивачем та її представником не наведено, доказів наявності таких підстав, всупереч ч.1 ст.81 ЦПК України, не подано. Ч. 7 ст. 81 ЦПК України імперативно встановлює, що суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приймаючи рішення Суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Оскільки позивачем не доведено, що від дня постановлення судового рішення про стягнення з відповідача аліментів змінились сімейне становище та матеріальний стан платника або одержувача аліментів, виникли інші обставини, що відіграють суттєву роль в житті позивача, відповідача чи їх дітей, і що є підставою для збільшення розміру аліментів, суд, з`ясувавши обставини справи та давши належну оцінку зібраним доказам, дійшов до висновку про наявність правових підстав для залишення позову без задоволення. Відповідно дост.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 7 ст. 141 ЦПК України, якщо інше не передбачено законом, у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду позову позивача, звільненого від сплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Як зазначено у Постанові Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 10 від 17.10.2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» у разі залишення позову без задоволення, закриття провадження у справі або залишення без розгляду заяви позивача, звільненого від оплати судових витрат, судові витрати, понесені відповідачем, компенсуються за рахунок держави. Оскільки у задоволенні позовних вимог позивача, звільненого від сплати судового збору, рішенням суду відмовлено, суд прийшов до висновку про віднесення судових витрат на рахунок держави.

Outcome: dismissed