Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-06 00:00:00

Заявник звернувся до Білокуракинського районного суду Луганської області з заявою про встановлення юридичного факту, що має юридичне значення, а саме факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991. Свої вимоги заявник обґрунтовує тим, що він народився [INFO] в смт Пришиб Михайлівського району Запорізької області, де отримав 15 травня 1980 року паспорт громадянина СРСР серія [NUMBER] , виданий відділом внутрішніх справ Михайлівського райвиконкому Запорізької області. З 1980 по 2001 роки працював на різних підприємствах, як колишнього радянського союзу, так і України. Заявник має паспорт громадянина колишнього СРСР з відміткою про прописку з 27.03.1987 року в м. Приморськ Запорізької області, відмітки про зняття з реєстрації відсутні. Але згідно відповіді на адвокатський запит з Приморської міської ради Запорізької області заявник дійсно був зареєстрований за адресою, вказаною у паспорті, з 27.03.1987 року по 30.05.1990 рік. Тобто, зняття з реєстрації не було записано у паспорт, тому станом на 24.08.1991 та на 13.11.1991 року заявник ніде прописаний не був, а мешкав на території України без реєстрації. Доказами того, що заявник дійсно знаходився та проживав на території України станом на 24.08.1991 року та на 13.11.1991 року є копія трудової книжки, з якої вбачається, що у період часу з 10.06.1991 року по 30.08.1991 року заявник працював на підприємстві «База отдыха «Таврия» УВД Запорожского исполкома». На підтвердження перебування у трудових відносинах з підприємством направлено адвокатський запит та згідно відповіді № 14 від 02.02.2021 року з Державної установи «Медичний реабілітаційний центр «Таврія» Міністерства юстиції України» дійсно заявник працював прибиральником службових приміщень в період з 10.06.1991 року по 29.06.1991року. З 30.06.1991 року переведений робочим 2-го розряду. З 30.08.1991 звільнений за власним бажанням. Все це підтверджується копією наказів: № 36 від 10.06.1991 року про прийняття на роботу, № 43 від 30.06.1991 про переведення на іншу посаду, № 61 від 30.08.1991 року про звільнення. Також, в документах заявника, копії яких надані до суду, є розбіжності у написанні його прізвища, а саме « [PERSON] » та « [PERSON] ». Це обумовлено сплутуванням літер «И» та «І» при перекладі з російської мови на українську. У зв`язку з цим за зверненням заявника зроблено експертний висновок № 056/1109-а від 19.08.2021 року, де зазначено, що попри розбіжності в орфографічній фіксації в документах заявника правопис « [PERSON] » та « [PERSON] » є ідентичними. Встановлення факту постійного проживання на території України необхідне заявнику для отримання паспорту громадянина України. Без встановлення факту проживання на території України, заявник позбавлений можливості отримати підтвердження того, що він є громадянином України, отримати паспорт громадянина України, мати права та обов`язки громадянина України. У судовому засіданні заявник та його представник заяву підтримали та просили вимоги задовольнити. В судовому засіданні представник управління Державної міграційної служби України в Луганській області не заперечувала щодо задоволення заяви [PERSON] .. Суд, вислухавши думку сторін, вивчивши матеріали справи, дослідивши докази кожен окремо та в їх сукупності, вважає, що заява підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] в смт Пришиб Михайлівського району Запорізької області Україна, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим повторно 08.12.2020 (а.с. 6). Заявник 15 травня 1980 року отримав паспорт громадянина СРСР серія [NUMBER] , виданий відділом внутрішніх справ Михайлівського райвиконкому Запорізької області. У паспорті заявника вбачається відмітка про реєстрацію місця проживання, а саме 27.03.1987 року за адресою: [ADDRESS] (а.с. 7-11). Згідно відповіді, наданої Приморською міською радою Запорізької області на запит представника заявника, відповідно до картотеки виконкому Приморської міської ради, громадянин України [PERSON] , [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] з 27.03.1987 по 30.05.1990 (а.с. 21, 22). Відповідно до копії трудової книжки заявник з 04.06.1980 по 28.07.2001 працював на різних підприємствах, як колишнього радянського союзу, так і України (а.с. 12-16). Згідно довідки, наданої 14.02.2021 ДУ "Медичний реабілітаційний центр "Таврія"Міністерства юстиції України", [PERSON] дійсно працював в ДУ "Медичний реабілітаційний центр "Таврія"Міністерства юстиції України" з 10.06.1991 по 30.08.1991 (а.с. 17-20). Відповідно до довідки, наданої Лозно-Олександрівською селищною радою Білокуракинського району Луганської області 25.11.2020 вих. № 353, [PERSON] , [INFO] , з 26.10.2018 по теперішній час фактично проживає в с. Мирне Білокуракинського району Луганської області (а.с. 23). За змістом частини першої статті 293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Відповідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України в порядку окремого провадження встановлюються факти, що мають юридичне значення. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому ЦПК України, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», № 5 від 31.03.1995 року встановлено, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Листом Верховного суду України від 01.01.2012 року про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення роз`яснено, що у порядку ч.2 ст. 315 ЦПК України суди встановлюють факти, що породжують право особи на набуття громадянства України, зокрема постійного проживання на території України. Для встановлення факту належності до громадянства України відповідно до положень ст. 315 ЦПК України та залежно від підстав цього встановлення предметом розгляду в суді можуть бути зокрема, заяви про встановлення юридичних фактів, у тому числі, й постійного проживання на території України станом на 24 серпня 1991 року. Отже, реалізація права на набуття громадянства України залежить від встановлення судом факту постійного проживання на території України станом на 24.08.1991 року, який має юридичне значення. Так, питання громадянства України регулюється Конституцією України, законами України, указами Президента України, міжнародними договорами України. Основними нормативно-правовими актами з питань громадянства України є Закону України «Про громадянство України» та Указ Президента України від 27.03.2001 року № 215 «Питання організації виконання Закону України «Про громадянство України». Відповідно до п.1, 2, 3 ч. 1 ст. 3 Закону України «Про громадянство України», громадянами України є: 1) усі громадяни колишнього СРСР, які на момент проголошення незалежності України (24 серпня 1991 року) постійно проживали на території України; 2) особи, незалежно від раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, мовних чи інших ознак, які на момент набрання чинності Законом України "Про громадянство України" (13 листопада 1991 року) проживали в Україні і не були громадянами інших держав; 3) особи, які прибули в Україну на постійне проживання після 13 листопада 1991 року і яким у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року органами внутрішніх справ України внесено напис "громадянин України", та діти таких осіб, які прибули разом із батьками в Україну і на момент прибуття в Україну не досягли повноліття, якщо зазначені особи подали заяви про оформлення належності до громадянства України. У пункті 44 «Порядку провадження за заявами і поданнями з питань громадянства України та виконання прийнятих рішень», затвердженого Указом Президента України від 27 березня 2001 року №215, встановлено, що у разі відсутності документів, що підтверджують факт постійного проживання особи до 24 серпня 1991 року на території, яка стала територією України, для оформлення набуття громадянства України подається відповідне рішення суду. А згідно п. 7 зазначеного «Порядку», громадяни колишнього СРСР, які не мають у паспорті громадянина колишнього СРСР відмітки про прописку, що підтверджує факт їхнього постійного проживання на території України станом на 13 листопада 1991 року, проходять процедуру встановлення їхньої належності до громадянства України. У таких випадках, одним з документів на підтвердження цієї обставини може бути рішення суду, яким підтверджується факт постійного проживання особи на території України станом на 24.08.1991 року або 13.11.1991 року. Відповідно п. 3 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про громадянство України», безперервне проживання на законних підставах на території України протягом останніх п`яти років є однією з умов прийняття до громадянства України. Стаття 1 цього ж Закону дає чітке визначення поняття «безперервне проживання на території України» та «проживання на території України на законних підставах». Безперервне проживання на території України - проживання в Україні особи, якщо її разовий виїзд за кордон у приватних справах не перевищував 90 днів, а в сумі за рік - 180 днів. Проживання на території України на законних підставах - проживання в Україні іноземця чи особи без громадянства, які мають у паспорті громадянина колишнього СРСР зразка 1974 року відмітку про постійну чи тимчасову прописку на території України, або зареєстрували на території України свій національний паспорт, або мають посвідку на постійне чи тимчасове проживання на території України, або їм надано статус біженця чи притулок в Україні. Розширене тлумачення цих понять та переліку умов, за яких можливе встановлення факту безперервного проживання та прийняття до громадянства України, Законом не передбачено. Так, постійне місце проживання - місце проживання на території якої-небудь держави не менше одного року фізичної особи, яка не має постійного місця проживання на території інших держав і має намір проживати на території цієї держави протягом необмеженого строку, не обмежуючи таке проживання певною метою, і за умови, що таке проживання не є наслідком виконання цією особою службових обов`язків або зобов`язань за договором (контрактом). Враховуючи те, що заявник має намір встановити належність до громадянства України з підстав, визначених в Законі України «Про громадянство», встановлення факту його постійного проживання станом на 24.08.1991 року на території, яка стала територією України, має юридичне значення для заявника та породжує для нього юридичні наслідки, так як встановлення вказаного факту в судовому порядку надає йому право подати заяву про набуття громадянства України. Згідно із вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надані заявником докази, суд визнає належними і допустимими, оскільки ці докази містять у собі інформацію щодо предмета розгляду, вони пов`язані з тими обставинами, які підтверджують факт постійного проживання на території України з 1991 року. За таких обставин, оскільки законом не визначено іншого, крім судового порядку встановлення факту постійного проживання на території України, який просить встановить заявник, підтверджується письмовими матеріалами справи,сСуд приходить до висновку, що вимоги заявника є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved