Jurisdiction: civil
Date: 2021-07-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач у вказаному будинку зареєстрована, але не проживає за вказаною адресою з 2000 року і в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Ухвалою суду від 06 квітня 2021 року у справі відкрите спрощене позовне провадження, в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору залучено співвласника житла - [PERSON] . Позивач надіслала письмову заяву з проханням розглянути справу за її відсутності, позовні вимоги підтримала. Від третьої особи - [PERSON] до суду надійшло письмове клопотання з проханням розглянути справу без його участі, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце судового розгляду повідомлена належним чином. Причини неявки суду не повідомила, відзив не надала, тому суд, у відповідності до ст.280 ЦПК України, ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини Судом встановлено, що позивач та [PERSON] є власниками житлового будинку [ADDRESS] по [ADDRESS] , що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно №11757263, виданого Первомайським міжміським бюро технічної інвентаризації 06 вересня 2006 року. Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Згідно даних акту обстеження, складеного депутатом Кривоозерської селищної ради Миколаївської області 03 квітня 2021 року місце проживання [PERSON] фактично не проживає в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] з 2000 року. Положеннями ст.47\~Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно положень ст.9\~ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Згідно положень ст.72 ЖК Української РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Нормативно правовий аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Враховуючи,\~що відповідач\~ [PERSON] \~відсутня за\~зареєстрованим місцем\~проживання більше\~одного року,\~фактично проживає\~в іншому\~житловому приміщенні,\~проте в\~добровільному порядку\~відмовляється переоформити\~реєстрацію місця\~проживання,\~тому є\~підстави для\~визнання її\~такою,\~що втратила\~право користування\~житловим приміщенням\~-\~будинком [ADDRESS] . Згідно положень ст.7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" припинення підстав на право користування житловим приміщенням є підставою для здійснення зняття з реєстрації місця проживання особи у даному житловому приміщенні.

Outcome: approved