Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 13.06.2014 року по 14.11.2014 року в розмірі 9800,19 грн. Свої вимоги мотивує тим, що 10.04.2006 року його було прийнято на посаду інженера механіка в філію "Львівський регіональний науково-технічний центр", а 10.12.2013 року він звільнився. У день звільнення відповідачем не було виплачено належних йому коштів. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.06.2014 року з відповідача стягнуто 18096,76 грн. заробітної плати, 7166,26 грн. заборгованості по підзвітних сумах, 6376,51 грн. середнього заробітку за весь час затримки виплати заробітної плати, а всього 31639,53 грн. При цьому зазначив, що зазначене рішення не виконується, заборгованість по заробітній платі не сплачена, що й стало причиною звернення до суду. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав, давши пояснення, аналогічні наведеним, в судових дебатах збільшив позовні вимоги - просив стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 13.06.2014 року до дати винесення рішення судом, оскільки заборгованість по заробітній платі так і не виплачена. Просить позов задовольнити з урахуванням збільшення розміру позовних вимог. Представник відповідача у судовому засіданні позову не визнав, зазначивши, що відповідач, звертаючись до суду з даним позовом, зловживає своїми правами, оскільки відповідачем в грудні 2014 року здійснено погашення заборгованості перед [PERSON] згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25.06.2014 року в розмірі 11000,31 грн., решта суми, яка підлягає стягненню, не виплачена не з вини відповідача, оскільки кошти для виплати накопичено на арештованому рахунку відповідача, але не списані органом ДВС з вини самого [PERSON], на підставі заяви якого Залізничним ВДВС Львівського МУЮ завершене виконавче провадження. Також відмітив, що наданий позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки є некоректним, оскільки в такому не враховано, що починаючи з 01.01.2014 року, згідно наказу № 27 від 01.11.2013 року, у зв'язку з важким фінансовим становищем у Філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна встановлено неповний робочий час при п'ятиденному робочому тижні, чергуючи трьохденний робочий тиждень з дводенним. Просить у задоволенні позову відмовити. Заслухавши пояснення представників позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов підлягає до задоволення частково з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 10 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Положеннями ч.1 ст.11 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст.212 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, та не заперечується сторонами по справі, що позивач [PERSON] з 10.04.2006 року до 10.12.2013 року працював на посаді інженера механіка в філії "Львівський регіональний науково-технічний центр", та був звільнений за угодою сторін згідно п.1 ст.36 КЗпП України. Позивачу при звільненні не виплачено заробітну плату за період з 01.02.2012 року по 10.12.2013 року в сумі 19473,99 грн., заборгованість по підзвітних сумах становила 7166,26 грн. Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.06.2014 року позов [PERSON] задоволено частково, стягнуто з Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна в особі філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" 18096,76 грн. заробітної плати, 7166,26 грн. заборгованості по підзвітних сумах, 6376,51 грн. середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - за період з 11.12.2013 року по 12.06.2014 року, а всього 31639,53 грн., в задоволенні позовної вимоги про стягнення моральної шкоди відмовлено за безпідставністю позовних вимог (а.с.3-4). Відповідно до ч.ч.1, 3 статті 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Також встановлено, що 21.07.2014 року державним виконавцем Залізничного ВДВС Львівського МУЮ винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 44084412 з примусового виконання виконавчого листа, виданого на виконання вказаного рішення суду (а.с.5). 12.09.2014 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, накладено арешт на рахунки Філії "Львівський регіональний науково-технічний центр" Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна. Згідно постанови державного виконавця від 23.10.2014 року вказане виконавче провадження за заявою стягувача від 22.10.2014 року закінчене, виконавчий лист направлено для виконання до відповідно відділу державної виконавчої служби за місцезнаходженням Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна (а.с. 24). Наведене підтверджується інформацією про виконавче провадження № 44084412 (а.с. 20-23) і не заперечується сторонами. У відповідності до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст.117 КЗпП в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Як вбачається із роз'яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 Кодексу законів про працю України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв'язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз'яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Як вбачається із матеріалів справи, 13.08.2014 року відповідачем здійснено часткове погашення заборгованості по заробітній платі працівникам, в тому числі [PERSON] в сумі 1268,85 грн., 29.09.2014 року державним виконавцем здійснено часткове списання коштів з арештованого рахунку відповідача, відкритого у АТ «Банк «Фінанси та кредит», у сумі 3354,95 грн., а 04.12.2014 року відповідачем здійснено погашення середнього заробітку за ча затримки розрахунку в розмірі 6376,51 грн., як визначено Залізничним районним судом м.Львова у вказаному рішенні від 25.06.2014 року (а.с. 25, 26, 28). Суд не бере до уваги доводів представника відповідача в заперечення позовних вимог про те, що в НДІ існує велика заборгованість по заробітній платі перед працівниками та що відповідачем здійснювалося погашення заборгованості перед [PERSON] згідно рішення Залізничного районного суду м.Львова від 25.06.2014 року, однак решта суми, яка підлягає стягненню, накопичена на арештованому рахунку відповідача, чому кошти не сплачено не з вини Філії "Львівський регіональний науково-технічний центр", оскільки відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності, а часткова сплата боргу в серпні і грудні 2014 року свідчить про безпідставність таких тверджень. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Таким чином, враховуючи, що й після ухвалення рішення суду від 25.06.2014 року відповідач не виплатив позивачу належні йому суми при звільненні, суди вважає, що цим самим відповідач порушив ст.117 КЗпП України, оскільки ця норма права застосовується до дня фактичного розрахунку. Пунктами 2, 5, 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету МіністрівУкраїни від 08 лютого 1995 року № 100 (зі змінами та доповненнями) передбачено, що середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Так, середньоденна заробітна плата складає 89,91 грн., що встановлено рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 25.06.2014 року. В наданому позивачем розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати - за період з 13.06.2014 року по 14.11.2014 року (а.с.2) вказана кількість робочих днів у цьому періоді - 109, виходячи з цього, середній заробіток, згідно розрахунку, складає 9800,19 грн. Однак, згідно наказу № 27 від 01.11.2013 року (а.с. 17, 19) в філії «Львівський регіональний науково-технічний центр» Державного дорожнього науково-дослідного інституту імені М.П. Шульгіна з 01.01.2014 року змінено істотні умови праці та встановлено неповний робочий час при п'ятиденному робочому тижні, чергуючи трьохденний робочий тиждень з дводенним і, надалі, з оплатою праці пропорційно відпрацьованому часу для працівників філії, виходячи зі встановлених їм посадових окладів і тарифних місячних ставок. Таким чином, в червні 2014 року було 15 робочих днів, в липні 2014 року - 9, серпні 2014 року - 10, в вересні 2014 року - 11, жовтні 2014 року - 11, листопаді - 10, всього - 66 робочих днів за період з 13.06.2014 року по 14.11.2014 року, що підтверджується розрахунком, наданим представником відповідача (а.с. 16), з яким суд погоджується, оскільки такий виконано з врахуванням наказу № 27 від 01.11.2013 року і жодним чином не спростований позивачем. З огляду на наведене, середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати за період з 13.06.2014 року по 14.11.2014 року складає 5934,06 грн. (89,91 Х 66) і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Щодо позовних вимог в частині стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати за період з 15.11.2014 року по день ухвалення судом рішення, то такі не підлягають задоволенню, оскільки представник позивача збільшив позовні вимог, заявивши про стягнення середнього заробітку за цей період, вже в судових дебатах, а згідно ч.8 ст.193 ЦПК України збільшення розміру позовних вимог в судових дебатах не допускається. Згідно ч.3 ст.88 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а тому з відповідача на користь держави підлягає стягненню 243,60 грн. судового збору.

Outcome: partial