Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

У жовтні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "Ерде Банк" про захист прав споживачів та про визнання недійсними кредитного договору, обґрунтувавши свої вимоги тим, що 08.07.2011 року між сторонами був укладений кредитний договір № КП-88/11, відповідно до якого відповідач повинен був надати позивачу грошові кошти у сумі 78 000 доларів США, що складає еквівалент 621 722, 40 грн. за курсом НБУ на момент укладанні договору, проте після підписання договору відповідач не виконав вказаного обов'язку та грошові кошти не видав, посилаючись на необхідність підготовки значної кількості валюти, яка не готова до видачі. Крім того, відповідач при укладанні кредитного договору не надав доказів наявності у нього Генеральної ліцензії та письмового дозволу НБУ на надання кредиту в іноземній валюті та використання іноземної валюти. У зв'язку з зазначеним, просив суд визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №КЛ 88/11, укладений 08.07.2011 року між ПАТ "Ерде банк" та [PERSON]. 10.03.2015 року до суду представником позивача [PERSON] подано уточнену позовну заяву про захист прав споживачів та про визнання недійсною окремої частини кредитного договору (а.с.72-75), у якої зазначив, що законодавством не передбачений порядок щодо видачі банківською установою кредиту готівкою у іноземній валюті з позичкового рахунку, як це було зроблено банком та зазначено у п. 2.2 кредитного договору. У зв'язку з чим ставить питання про визнання недійсним п. 2.2 договору про надання споживчого кредиту №КЛ88/11, що укладений 08.07.2011 між ПАТ "Ерде Банк" та [PERSON], з дати укладання договору. В судове засідання позивач [PERSON], належним чином повідомлений про час, дату та місце розгляду справи не з'явився, про причини не явки суду не повідомив. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності позивача, за участю його представника, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України. Представник позивача [PERSON], що діє на підставі довіреності від 24.03.2014 року (а.с.76), в судовому засіданні підтримав заявлені вимоги викладені в уточненій позовній заяві та просив їх задовольнити. В судове засідання представник відповідача ПАТ "Ерде Банк" не з'явився, про час, дату та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, надав заперечення проти позову (а.с.96-98), в якому зазначає, що позовні вимоги [PERSON] до ПАТ "Ерде Банк" є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валютах встановлені Інструкцією "Про касові операції в банках України", затвердженою Постановою Правління Національного банку України №337 від 14.08.2013 року, отже виходячи з умов кредитного договору № КП-88/11 від 08.07.2011 року та враховуючи приписи інструкції про касові операції, видача кредитних коштів у валюті [PERSON] здійснена за заявою про видачу готівки, форма якої відповідає формі, затвердженої у додатку №8 до Інструкції. У задоволенні позову просив відмовити. Суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності представника відповідача, що відповідає вимогам ст. 169 ЦПК України Дослідивши подані позивачем документи, вислухавши представника позивача, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. В судовому засіданні встановлено, що 08.07.2011 року між позивачем та ПАТ "ЕРДЕ БАНК" був укладений кредитний договір № КП-88/11, предметом якого стали грошові кошти у сумі 78 000 доларів США, що складає еквівалент 621 722, 40 грн. за курсом НБУ на момент укладанні договору. Відповідно до п. 2.1 Кредитодавець відкриває позичальнику позичковий рахунок, на якому буде враховуватися кредит, погашення та дострокове погашення Кредиту. Такий позичковий рахунок є для позичальника остаточним і обов'язковим для обліку руху сум, які позичальник повинен повернути кредитодавцю. Пунктом 2.2 передбачено, що видача кредиту на цілі, визначені п. 2.1 Договору, проводиться шляхом перерахунку грошових коштів з позичкового рахунку Позичальника готівкою через касу кредитодавця або за реквізитами, вказаними в заяві позичальника. На час виникнення між сторонами даних кредитних правовідносин порядок і вимоги щодо здійснення банками, їх філіями та відділеннями касових операцій у національній та іноземній валюті регулювалися Інструкцією від 14.08.2003 року № 337. Відповідно до п. 1 глави 1 розділу 3 вищезазначеної інструкції до касових документів, які оформлюються згідно з касовими операціями, визначеними цією інструкцією належать: заява на переказ готівки, прибутково-видатковий касовий ордер, заява на видачу готівки, грошовий чек а також рахунки на сплату платежів та документи, встановлені відповідною платіжною системою для відправлення переказу готівки та оформлення його в готівковій формі. Вирішуючи питання про визнання недійним окремої частини кредитного договору, суд виходить з наступного. Доводи позивача базуються на тому, що Банк не надав кошти, про які домовилися при укладанні договору. До відносин за кредитним договором застосовуються положення ст.ст. 1046-1053 (ст. 1054 п. 2 ЦК України). За частиною 1 ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до вимог ст. 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Ст. 202 ЦК України визначено, що правочином є дія, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частини 1 та 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов'язки за договором позики, у тому числі повернення предмету позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. На твердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики належить до групи реальних договорів і, відповідно вважається укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Права та обов'язки сторін не можуть виникнути до передачі грошей. Із змісту ч. 2 ст. 640 ЦК України слідує, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення такої дії. Позивач стверджує, що Банк не надав кошти про які домовилися при укладанні кредитного договору. Умовами договору визначено, що видача коштів проводиться Банком Готівкою через касу ( п. 2.2 Договору). До матеріалів справи долучена заява про видачу готівки від 11.07.2011 року № 5974, з якої вбачається, що позивач отримав у касі банку 78 000 доларів США і цей факт засвідчив особистим підписом (а.с. 101). Зазначений документ позивачем або його представником не був оскаржений, тому суд приймає вищезазначену заяву як належний та допустимий доказ, в розумінні ст.ст. 58 та 59 ЦПК України. З огляду на викладене доводи позивача про неотримання грошей за договором позики є неприйнятними. Вирішуючи питання стосовно визнання недійсним п. 2.2 Договору від 08.07.2011 року, укладеного між позивачем та відповідачем, з дати його укладання, суд виходить з наступного. Предметом договору кредиту у справі від 08.07.2011 року є іноземна валюта, що передбачено п. 1.1 Договору. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч. 2 ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже за діючим законодавством гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземною валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю - є Декрет Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 1993 року (з наступними змінами та доповненнями). Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит на сплатити проценти. При цьому ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" встановлено, що кошти - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статті 47 та 49 цього закону визначають операції банків із розміщення залучення коштів від свого імені на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Посилання позивача на введення позивача в оману стосовно порядку видачі кредиту (п. 2.2. Договору) є таким, що не може бути прийнятим судом у зв'язку з наступним. Згідно з ч. 1 ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Правочин вважається вчиненим під впливом оману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою омани є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт оману, повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман, одо мотивів правочину, не має істотного значення ( п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними"). Як на обман позивач посилається на те, що законодавством не передбачений порядок видачі банківською установою кредиту готівкою в іноземній валюті з позичкового рахунку, що свідчить про те, що при укладенні кредитного договору банк застосував редакцію п. 2.2 Договору, яка ввела в оману позивача стосовно порядку видачі кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 ЦПК України. З встановленого в судовому засіданні вбачається, що обов'язки банку та інформація за договором щодо видачі кредитних коштів визначені на початку договору. Позивач укладаючи договір був ознайомлений з його змістом, погодився та підписав його. Викладені вище обставини свідчать про безпідставність заяв та доводів позивача про недійсність договору, невідповідність умов договору закону та вимогам ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів". На підставі викладеного та

Outcome: dismissed