Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-18 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідачів, мотивуючи позов тим, що 03.11.2006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №HECFSE00000307, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 15000,00 грн. на термін до 03.11.2009 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. В порушення умов кредитного договору, відповідач [PERSON] свої зобов'язання не виконав та станом на 11.04.2016 року має заборгованість в загальному розмірі 226025,29 грн. Від зазначеної заборгованості віднімається сума, яка була задоволена рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року яка склала 89506,89 грн. Таким чином, позивач просить стягнути заборгованість в розмірі 90000,00 грн. В забезпечення виконання зобов'язання за договором №HECFSE00000307, між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки. Відповідачем [PERSON] подано до суду письмові заперечення на позов, відповідно до яких просить відмовити у задоволенні позову в зв'язку з пропуском строку. Представник позивача у судове засідання не зявився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутність, вказав, що позовні вимоги підтримує у повному обсязі, просить позов задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідачі повторно у судове засідання не з'явились про час, дату та місце розгляду справи повідомлені належним чином, причини не явки суду не відомі. За приписами ч. 2 ст. 197 ЦПК України у разі, якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутністю осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Суд, встановивши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що 03.11.2006 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір №HECFSE00000307, за умовами якого банк зобов'язався надати відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 15000,00 грн. на термін до 03.11.2009 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та порядку, встановлених кредитним договором. Публічним акціонерним товариством комерційним банком «ПриватБанк» свої зобов'язання за договором виконано, а [PERSON] тривалий час свої зобов'язання за договором не виконував та станом на 11.04.2016 року має заборгованість за цим договором в загальній сумі 226025,29 грн., яка складається з наступного: з заборгованості за кредитом в сумі 7740,90 грн., заборгованості по процентам за користування кредитом в сумі 68044,32 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом в сумі 3939,65 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором в сумі 146300,42 грн., що підтверджується наданим суду розрахунком заборгованості перевіреним в судовому засіданні. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 05.11.2012 року з [PERSON] та [PERSON] стягнуто солідарно на користь ПАТ КБ "Приватбанк" заборгованість за кредитним договором №HECFSE00000307 від 03.11.2006 р. у сумі 79506,89 грн., та солідарно стягнуто з ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON] суму 10000,00 грн., всього заборгованість у сумі 89506,89 грн. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2016 року, у задоволенні позову ПАТ КБ "Приватбанк" до ПАТ "Акцент-Банк", [PERSON], [PERSON] відмовлено. Рішенням апеляційного суду Дніпропетровської області від 16.05.2016 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 26.01.2016 року змінено в частині правового обгрунтування. Судом встановлено, що строк дії кредитного договору закінчився 03.11.2009 року, до суду ПАТ КБ "Приватбанк" повторно звернувся 31 травня 2016 року, однак із заявою про поновлення строку позовної давності не звертався. Тому суд застосовує до спірних правовідносин Закон України «Про захист прав споживачів» та приходить до висновку, що позовні вимоги ПАТ КБ «Приватбанк» про стягнення заборгованості за кредитним договором є безпідставними, оскільки п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Оскільки в договорі поруки не встановлено строку, після якого порука припиняється, до цих правовідносин застосовується ч. 4 ст. 559 ЦК України, відповідно до якої порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги по поручителя. З урахуванням того, що строк виконання зобов'язань за кредитним договором настав 03.11.2009 року, позивач звернувся з даним позовом до суду повторно тільки 31.05.2016 року, суд вважає, що відсутні правові підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року з [PERSON] як з поручителя. Спірні правовідносини виникли між сторонами щодо стягнення заборгованості за кредитним договором з позичальника та поручителя. Відповідно до положень частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК Українизобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Судом встановлено, що 03 листопада 2006 року між ПАТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № HECFSE00000307, згідно якого останній отримав споживчий кредит у розмірі 15000 грн. на придбання автомобіля, зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 24,00% на рік з кінцевим терміном повернення - 03.11.2009 року. Згідно п. 1.1. кредитного договору № HECFSE00000307 від 03.11.2006 року відповідач повинен сплачувати щомісячні платежі у розмірі 816,12 грн. для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії - з 3 по 10 число кожного місяця. Таким чином, кредитним договором обумовлене погашення кредитних коштів періодичними щомісячними платежами. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу (постанова судових палат у цивільних та господарських справах Верховного Суду України від 3 червня 2015 р. у справі N 6-31цс15). Таким чином, право банку на повернення щомісячного платежу по кредитному договору порушено з 11 квітня 2008 року (щомісячна сплата з 03 по 10 число кожного місяця). Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором повторно 31.05.2017 року. Поновити строк позовної давності позивач не просив суд. [PERSON], в своїх запереченнях на позов зазначила про застосування до спірних правовідносин строку позовної давності і за цих підстав відмовити у задоволенні позову. У відповідності до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. У відповідності до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно статті 261 ЦК України ч.5 - за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Відповідно до вимог статті 266 ЦК України, - зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно, тощо). Відповідно до статті 267 ЦК України ч.4 - сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно кредитного договору строк позовної давності сторонами договору не був обумовлений, як це зазначено у ст. 259 ЦК України, тому до спірних правовідносин застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки. Виходячи з того, що порушене право банку на отримання щомісячних періодичних платежів порушено з 11 квітня 2008 року то банку належало звернутися до суду в межах строку позовної давності в строк до 11 квітня 2011 року для повернення всієї суми заборгованості за кредитом, оскільки позивач в цей строк не звернувся то до спірних правовідносин суд застосовує строк позовної давності. Право вимоги позивача за спірними правовідносинами виникло з 11 квітня 2008 року та строк позовної давності сплив 11 квітня 2011 року. ПАТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовною заявою про захист свого порушеного права лише 31 травня 2016 року. Таким чином, позов було пред'явлено після спливу строку позовної давності щодо вимог до жовтня 2009 року. Позивач - банк не заявив суду щодо поновлення строку позовної давності. З матеріалів справи не вбачається підстав для визнання пропуску строку банком з поважних причин. Позивач - банк продовжував щомісячно нараховувати проценти та штрафні санкції за прострочення зобов'язання по поверненню кредитних коштів після припинення відповідачем здійснення операцій по сплаті кредиту, що свідчить про обізнаність позивача про порушення свого права. Отже, вимоги про стягнення заборгованості банку за період з 11 квітня 2008 року по вересень 2009 року задоволенню не підлягають, оскільки заявлені за межами строку позовної давності, а тому колегія суддів в цій частині позову відмовляє у задоволенні позовних вимог за спливом строку позовної давності про застосування якої заявлено стороною у справі. Ці висновки суду узгоджуються з правовою позицією Європейського суду з прав людини, висвітленої в рішенні «Стаббініс та інші проти Сполученого Королівства» від 22.10.1996 року, строк позовної давності переслідує кілька важливих цілей, а саме забезпечує правову визначеність і остаточність, захищає потенційних відповідачів від застарілих вимог, які було б важко спростувати, і дозволяє уникнути несправедливості, яка може виникнути при прийнятті судами рішень щодо подій, що мали місце в далекому минулому на підставі доказів, які з часом можуть стати недійсними і недостатніми. Рішення Європейського суду з прав людини є джерелом права, які повинні застосовувати суди України в судовій практиці. Таким чином, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає, в зв'язку з пропуском строку звернення до суду.

Outcome: dismissed