Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-11 00:00:00

У грудні 2017 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Дніпровської міської ради, де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтувала тим, що вона є рідною донькою [PERSON] та [PERSON]. 07 липня 2000 року померла її мати [PERSON], а 01 липня 2005 року помер батько [PERSON]. Після смерті батька [PERSON] відкрилася спадщина на будинок №4 по провулку Петрозаводському в м.Дніпро. Після смерті батька, позивач не подавала заяву про прийняття спадщини в нотаріальну контору, оскільки на момент відкриття спадщини постійно проживала разом з батьком, поховала його, а тому відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України є такою, що фактично прийняла спадщину, що можуть підтвердити свідки. Крім того, вона є єдиним спадкоємцем першої черги. На підставі викладеного, позивач просить суд встановити факт прийняття нею спадщини після смерті [PERSON], який помер 01 липня 2005 року та визнати за нею право власності на домоволодіння №4 по провулку Петрозаводський в м. Дніпро в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого 01 липня 2005 року, загальною площею 59,6 кв.м., житловою площею 44,2 кв.м., яке складається з житлового будинку літ.А-1, літньої кухні літ.Б, сараїв літ.В, літ.Г, убиральні літ.Д. Ухвалою суду від 19 грудня 2017 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.35-36). Ухвалою суду від 18 січня 2018 року за клопотання позивача [PERSON] та її представника витребувано докази, а саме - з Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори копії спадкових справ після [PERSON], померлої 07 липня 2000 року, та після [PERSON], померлого 01 липня 2005 року, а також з Комунального підприємства «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» Дніпропетровської обласної ради» належним чином оформлену копію інвентаризаційної справи на домоволодіння №4, розташоване по провулку Петрозаводському в м. Дніпро (а.с.42). Ухвалою суду від 18 січня 2018 року задоволено клопотання позивача [PERSON] та її представника щодо допиту свідків [PERSON] та [PERSON] (а.с.41). Ухвалою суду від 13 лютого 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті на 06 березня 2018 року. 27 лютого 2018 року через канцелярію суду надійшла уточнена позовна заява, у прийнятті якої ухвалою суду від 06 березня 2018 року відмовлено, оскільки заява подана поза межами підготовчого засідання та відсутності поважних причин неподання такої заяви у строки визначені ЦПК України 06 березня 2018 року розгляд справи по суті не відбувся, за клопотанням представника позивача по справі оголошено перерву. В судовому засіданні 12 квітня 2018 року позивач [PERSON] відмовилася від допиту свідка [PERSON] у звязку із перебуванням останньої в лікарні. 12 квітня 2018 року справу розглянуто по суті з ухваленням рішення. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. Так, підготовче судове засідання відбулося в строки встановлені ЦПК, тоді як справа по суті розглянута протягом двох місяців зважаючи на клопотання сторони позивача в судовому засіданні 06 березня 2018 року про оголошення перерви та неявкою в це ж судове засідання викликаних свідків. В судовому засіданні 12 квітня 2018 року позивач [PERSON] підтримала позов та просила його задовольнити. Пояснила, що на час відкриття спадщини тривалий час проживала разом з батьком за його адресою, і взагалі проживала з батьками, тому вважала, що вона прийняла спадщину як єдиний спадкоємець, а тому і не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Представник позивача [PERSON] просив позов задовольнити, надав пояснення аналогічні змісту позовних вимог. Зокрема звернув увагу на те, що позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею після померлого батька [PERSON], на момент смерті проживала з останнім. В матеріалах справи наявні докази постійного проживання [PERSON] з батьком на момент смерті, а саме довідка голови квартального комітету, покази свідка в суді, а тому є всі підстави встановити факт проживання позивача [PERSON] з батьком на момент його смерті та визнання права власності на спадкове майно, як за єдиною спадкоємицею, на підставі ст.1268 ЦК України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечувала проти позову, підтримавши наданий письмовий відзив на позов (а.с.46-47). Зокрема зазначила, що Дніпровська міська рада не є належним відповідачем по даній справі. Крім того, порядок отримання спадщини нотаріальний, а тому відсутні підстави у позивача [PERSON] для звернення до суду із позовом про визнання права власності в порядку спадкування. Також звернула увагу на наданий позивачем технічний паспорт на спадковий будинок, який складено у 1985 році, що унеможливлює визначення обєкту нерухомого майна станом на теперішній час. Просила суд у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, про слухання справи повідомлений належним чином, до суду надано заяву з прохання слухати справи у їх відсутність та винести рішення на розсуд суду. Суд, вислухавши позивача, її представника, представника відповідача, допитавши свідка [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз'яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлено, що [PERSON] є донькою [PERSON] та [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про народження. 07 липня 2000 року померла [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №310801 виданого відділом реєстрації актів громадянського стану Амур-Нижньодніпровського районної ради м. Дніпропетровська від 10 липня 2000 року, актовий запис №1248. Після смерті [PERSON] Четвертою дніпропетровською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу за заявою [PERSON] Утім, свідоцтво про право на спадщину за законом не видавалося. 01 липня 2005 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №037765 виданого Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області від 04 липня 2005 року, актовий запис №1214. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно: домоволодіння №4 по провулку Петрозаводському у м. Дніпро (м. Дніпропетровськ). Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 16 серпня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину\~\~за законом після смерті [PERSON], померлого 01 липня 2005 року, в зв'язку з тим, що строк, встановлений для прийняття спадщини, пропущений та відсутня реєстрація проживання разом із спадкодавцем за однією адресою. Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (стаття 1223 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (стаття 1268 ЦК України). Частиною 3 ст. 1268 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановлено ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до п. 3.21 ч.3 глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 №296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 22.02.2012 за №282/20595 спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно ст.1269 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За приписом ст.1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач [PERSON] зазначає про постійне проживання зі спадкодавцем [PERSON] на момент його смерті. Пунктом другим постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» судам роз'яснено, що справи про спадкування судами розглядаються за правилами позовного провадження, якщо особа звертається до суду з вимогою про встановлення фактів, що мають юридичне значення, які можуть вплинути на спадкові права й обов'язки інших осіб та (або) за наявності інших спадкоємців і спору між ними. Утім, вимог щодо встановлення факту проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті, позивачем не заявлено. Суд не може взяти до уваги посилання як на докази позовних вимог покази свідка [PERSON] та довідку голови квартального комітету №4 від 04 вересня 2017 року, оскільки зазначені докази є доказами при розгляді вимог щодо встановлення факту проживання спадкодавця зі спадкоємцем на момент смерті. Як роз'яснено в абз.1 пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» якщо постійне проживання особи зі спадкодавцем на час відкриття спадщини не підтверджено відповідними документами, у звязку із чим нотаріус відмовив особі в оформленні спадщини, спадкоємець має право звернутися в суд із заявою про встановлення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, а не про встановлення факту прийняття спадщини. Згідно вимог статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, статті 55 Конституції України, статті 16 ЦК України позивач має право самостійно визначати ефективний для себе спосіб захисту свого порушеного права, якщо такий спосіб захисту передбачено законом. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, який має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у передбаченому законом нотаріальному порядку. В даному випадку правильним способом захисту прав, який відповідає положенням статті 1268 ЦК України, згідно яких спадкоємець, який проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв її, якщо він не заявив про відмову від спадщини, є доведення факту постійного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини для вчинення надалі передбачених законом дій для прийняття спадщини в порядку, що передбачений положеннями ЦК України та Закону України «Про нотаріат». Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх прав. Позов про визнання права власності є передчасним, а тому таким, що не підлягає задоволенню, що не є перешкодою для звернення до суду в інший передбачений законом спосіб. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed