Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-13 00:00:00

Публічне акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем був укладений договір № KIV0AU00051273 від 21.03.2006 року, згідно з яким Банк надав [PERSON] грошові кошти в розмірі 11720, 16 доларів США на термін до 21.03.2013 року, а відповідач зобов'язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитним коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісячно в період сплати відповідач повинен надавати банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом, яка складається із заборгованості за кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. У випадку порушення зобов'язань за кредитним договором, відповідач сплачує банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Банк належним чином виконав свої зобов'язання. Оскільки відповідачем не були виконані зобов'язання, встановлені Кредитним договором, ПАТ КБ "ПриватБанк" просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість, яка станом на 10.02.2016 року становить 34613, 32 долари США, з яких: заборгованість за кредитом - 8076, 12 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4038, 98 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 243, 84 долари США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 22254, 38 долари США, а також витрати по сплаті судового збору в розмірі 13468, 04 грн. Представник позивача, будучи належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився. До суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності представника позивача, в якій зазначено, що позовні вимоги останній підтримує у повному обсязі, проти проведення заочного розгляду справи не заперечує. Відповідач в судове засідання не з'явився, про час та місце судового розгляду судом повідомлений, за даних обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений про розгляд справи, причин своєї неявки в судове засідання відповідач не повідомив, за даних обставин суд вважав за можливе проводити розгляд справи за відсутності учасників. Вивчивши матеріали позовної заяви та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. 21.03.2006 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений Кредитний договір № KIV0AU00051273 (а.с.9-10) на придбання автомобіля Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. Вказаний автомобіль був об'єктом застави по Кредитному договору № KIV0AU00051273 від 21.03.2006 р. Відповідно до п.1.1 даного договору, банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 21.03.2013 року, включно, у вигляді непоновлюваної кредитної лінії у розмірі 11720, 16 доларів США. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати позичальник повинен надати банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 223, 18 доларів США для погашення заборгованості за кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. З позовної заяви вбачається, що станом на 10.02.2016 року заборгованість відповідача за вказаним кредитним договором становить 34613, 32 долари США, з яких: заборгованість за кредитом - 8076, 12 доларів США, заборгованість по процентам за користування кредитом - 4038, 98 долари США, заборгованість по комісії за користування кредитом - 243, 84 долари США; пеня за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором - 22254, 38 долари США (а.с.3-7). Відповідач подав відзив, у якому проти позову заперечував, вважає викладені в позові вимоги ПАТ КБ "ПриватБанк" недоведеними, необґрунтованими, безпідставними та направленими на заподіяння майнової шкоди у великих розмірах Відповідачу, на підтвердження чого надав відповідні докази, також просив застосувати строк позовної давності до позовних вимог, вказуючи на те, що даний строк позивачем пропущено без поважних причин . Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, розглянувши справу в межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Частина 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року проголошує право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов'язків є договори. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та цього Кодексу. Згідно ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). За змістом ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Частиною 1 ст. 612 ЦК України, передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч.1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно з ч.1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст.625 цього Кодексу. Також, за правилом, передбаченим ст. 1050 ЦК України, встановлюється, що якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно з ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Щодо вимоги в частині стягнення заборгованості за кредитом в сумі - 8076, 12 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом - 4038, 98 долари США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 243, 84 долари США, а всього суму в розмірі 12358,94 долари США, суд вважає недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню та зазначає наступне. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 21.03.2006 р. Відповідач уклав кредитний договір № KIV0AU00051273 З ПАТ КБ «Приватбанк» для придбання автомобіля Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER]. Розмір зобов'язання за вказаним договором до березня 2013 року складав 11720,16 (одинадцять тисяч сімсот двадцять) доларів 16 центів США. 17.03.2013 р. Відповідач повернув автомобіль банку, про що з представником Позивача був складений Акт. При передачі авто банку, в Акті було також зафіксовано, що авто було додатково укомплектоване кондиціонером та газовою установкою за рахунок Відповідача, тобто був у покращеному стані та цілковито відповідав розміру банківської вимоги. При цьому Акт оцінки зазначеного авто Позивачем не було надано Відповідачу. З того часу банк не висував жодних претензій до Відповідача та не сповіщав про будь-які дії щодо реалізації заставного майна. Суд бере до уваги, що подаючи позовну заяву про стягнення заборгованості, Позивач не повідомив про те, що заставне майно, автомобіль Chevrolet Aveo, 2006 року випуску, державний номер [NUMBER], було передано в рахунок погашення зобов'язання за кредитним договором № KIV0AU00051273 від 21.03.2006 р. Позивачем приєднано до матеріалів справи акт передачі зазначеного авто, датований 13.01.2016 р., підписаний не Відповідачем, а громадянином [PERSON] та представником ПАТ КБ «Приватбанк», [PERSON], про що Відповідачу не було відомо. При цьому в зазначеному акті передачі вказано про відсутність кондиціонера та газової установки. Окрім того, надана оцінка вартості авто, була проведена 15.06.2015 р., тобто за півроку до дати відчуження авто. Згідно наданої оцінки вартість авто склала 41600 грн., що за офіційним курсом на той день склала усього 1788 дол. США. Згідно ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розрахунок заборгованості за договором кредиту та виписка по рахунку надані Позивачем не містять відомостей, які б дозволили Суду перевірити вірність нарахування відсотків позивачем та строки виникнення заборгованості за кожним платежем. Наданий Позивачем розрахунок заборгованості за кредитом та виписка по рахунку, підготовлені робітниками банку - є відображенням односторонніх арифметичних розрахунків Позивача і не є правовою підставою для стягнення відповідних сум та не може слугувати доказом безспірності розміру грошових вимог Позивача до Відповідача. Сама позовна заява не містить таких даних, а лише констатує наявність недоказаного розміру всієї суми непогашеного кредиту. Документами, які можуть підтвердити наявність або відсутність заборгованості, а також встановлювати розмір зазначеної заборгованості, можуть бути виключно документи первинної бухгалтерської документації, оформлені згідно нормам ст. 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність» та п. 2.1.1 Постанови НБУ «Про затвердження Положення про організацію бухгалтерського обліку та звітності в банках України від 30.12.1998 № 566, оскільки лише первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій та складені під час здійснення господарської операції - є правовою підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій. Проте, Позивачем не надано суду первинних бухгалтерських документів відносно видачі кредиту та його часткового погашення (платіжні доручення, меморіальні ордери, розписки, чеки, та ін.), тому не має підстав вважати, що розмір заборгованості Відповідача перед Позивачем, а також суми відсотків, зазначені в розрахунку є правильними. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором, є обов'язком Позивача, який він не виконав, оскільки не довів належними та допустимими доказами її розмір. Окрім того, згідно наданих розрахунків Позивача, 13.01.2016 р. сума у розмірі 1468,77 дол. США була зарахована в рахунок сплати процентів за кредитним договором, а згідно наданої виписки по рахунку, доданої до відповіді на відзив, остання зарахована в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором, а не в рахунок сплати процентів. Отже, в даному випадку мають місце помилки у відображенні зарахування зазначеної суми, що є неприпустимо. Окрім того, подаючи позовну заяву, Позивач зазначає рівень заборгованості за кредитом станом на 10.02.2016 р., при цьому не вказуючи за який період часу дана заборгованість виникла. В розрахунку заборгованості, який міститься в матеріалах справи, взагалі, за період з 01.08.2013 р. по 10.02.2016 р. відсутній детальний розрахунок боргу. Окрім того, 28 березня 2018 року Велика Палата Верховного у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18) прийняла постанову, в якій зробила правовий висновок про те, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред'явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В спірних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов'язання. Оскільки умовами кредитного договору визначено строк його дії до 21.03.2013 року, то після цієї дати право кредитора нараховувати передбачені договором проценти та інші платежі за кредитом припинилися. В той же час, щодо вимоги про стягнення з відповідача пені в розмірі 22254, 38 долари США, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ст. 549 ЦК України, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Пунктом 4.1 кредитного договору передбачено, що при порушенні позичальником будь-якого зобов'язання, передбачених п.п.2.2.2, 2.2.3 даного договору, банк має право нарахувати, а позичальник зобов'язується сплатити банку пеню в розмірі 0, 15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Сплата пені здійснюється в гривні. У випадку, якщо кредит надається в іноземній валюті, пеня сплачується у гривневому еквіваленті по курсу НБУ на дату сплати (а.с.10). Згідно ст. 192 ЦК України, законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Частиною 1 ст. 533 ЦК України передбачено, що грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Відповідно до ч. 3 ст. 533 ЦК України, використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Такий порядок визначено Декретом КМУ «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19.02.1993 року №15-93, дія якого не поширюється на правовідносини щодо нарахування та стягнення штрафних санкцій за внутрішніми угодам, укладеними між резидентами на території України. Згідно ст. 1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань» платники грошових коштів сплачують на користь одержувачів цих коштів за прострочку платежу пеню в розмірі, що встановлюється за згодою сторін. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань», розмір пені, передбачений ст. 1 цього Закону, обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки НБУ, що діяла у період, за який сплачується пеня. Таким чином, максимальний розмір пені пов'язаний із розміром облікової ставки НБУ. Оскільки чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти, пеня має обчислюватися та стягуватися лише у національній валюті України - гривні. Дана правова позиція викладена в Постанові ВСУ від 01.04.2015 року у справі №909/660/14. Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені в розмірі 22254, 38 долари США задоволенню не підлягають. В той же час, відповідно до ст.256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно п.1 ч.2 ст.258 ЦК України, позовна давність в один рік застосовується, зокрема, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 260 ЦК України, позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Відповідно до ч.ч.1, 5 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Згідно ч.ч.3, 4 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Разом з відзивом, відповідач надав заяву, в якій просив застосувати строк позовної давності, врахувавши, що останній платіж по кредиту був здійснений 22.11.2011 року. . Судом встановлено, що, відповідно до умов кредитного договору № KIV0AU00051273 кінцевий термін остаточного повного погашення кредитної заборгованості - 21 березня 2013 року шляхом сплати ануїтетних платежів до 20 числа кожного календарного місяця. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Згідно виписки по особовому рахунку відповідача [PERSON], останній платіж відповідачем [PERSON] було сплачено позивачу 22.11.2011 року. Згідно зі ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначене періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Аналогічні правові позиції висловлені в постановах ВСУ від 19.03.2014 року в справі №6-20цс14, а також від 03.06.2015 року в справі № 6-31цс15). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Отже, право на позов, тобто можливість реалізувати своє право в примусовому порядку через суд, у позивача виникло з 23.12.2011 р. Позивач звернувся до суду з позовом до Відповідача 22.02.2016 р., тобто через 4,3 роки. Представником позивача не було надано суду будь-яких доказів в обґрунтування причин не звернення банку з позовом до суду до відповідача про стягнення заборгованості у зв'язку з невиконанням кредитного договору в період з 23.12.2011 р до 23.12.2014 р. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 цього Кодексу). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до Постанови ВС України від 05.04.2017 р. у справі № 6-522цс17, перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Згідно приписів ст. 360-7 ЦПК України, висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Таким чином, враховуючи, що останній платіж за кредитним договором відповідачем [PERSON] було здійснено 22.11.2011 року, з вимогами та позовними заявами до відповідача позивач з моменту виникнення порушень зобов'язань у 2011 році до суду не звертався, то суд вважає обґрунтованою заяву відповідача та представника відповідача про застосування строку позовної давності до договору кредиту. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, Суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та недоведеними, а тому такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed