Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-16 00:00:00

У січні 2021 Акціонерне товариство Комерційний банк "ПриватБанк" (далі - АТ КБ «ПриватБанк») звернулося до суду з позовом до [PERSON] (далі - [PERSON] ) про стягнення заборгованості у розмірі 20 028,49 грн, з яких 6 403,75 грн - заборгованість за кредитом, 3,45 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13 621,29 грн - заборгованість за пенею. Позовні вимоги мотивовані тим, що відповідно до генеральної угоди про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 08.08.2014 відповідач - [PERSON] отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку у розмірі 9 263,35 грн зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 0,001% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця відповідач надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитом. Проте, як зазначає позивач, відповідач всупереч взятих на себе договірних зобов`язань не дотримується умов кредитного договору, не сплачує кредит, проценти за користування ним у розмірі та порядку, визначеному договором. Відтак, за твердженням АТ КБ «ПриватБанк» станом на 11.11.2020 у відповідача перед позивачем виникла заборгованість за кредитним договором у розмірі 20 028,49 грн, з яких 6 403,75 грн - заборгованість за кредитом, 3,45 грн - заборгованість по відсоткам за користування кредитом, 13 621,29 грн - заборгованість за пенею. Зважаючи на те, що відповідач у добровільному порядку не виконує взяті на себе зобов`язання щодо сплати існуючої суми заборгованості за кредитним договором, позивач звернувся з відповідними позовними вимогами для стягнення вищезазначеної суми боргу у судовому порядку. Ухвалою суду від 20.01.2021 за вказаним позовом відкрито провадження у справі №756/523/21, визначено, що розгляд справи підлягає здійсненню за правилами спрощеного позовного провадження, судове засідання призначено на 17.02.2021. У судове засідання позивач не з`явився, в клопотанні доданому до позовної заяви звернувся до суду з проханням розглянути справу без участі уповноваженого представника, зауваживши, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду. Відповідач в судове засідання також не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом направлення судової повістки та через опублікування оголошення про його виклик до суду на офіційному вебсайті судової влади України, письмових пояснень щодо причин своєї неявки, заяви із запереченням проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзиву на позовну заяву суду не надав. Відповідно до положень частини першої статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що позивач проти заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі частини першої статті 280 ЦПК України та відповідно до частини першої статті 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. Відповідно до частини другої статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Стаття 263 ЦПК України, передбачає, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно статей 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених статтею 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно статей76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін і дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд вважає за можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 08.08.2014 між ПАТ КБ "ПриватБанк", правонаступником якого є АТ КБ "ПриватБанк", та [PERSON] укладено генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт (далі - Угода), яка обопільно підписана сторонами та в якій зазначено про згоду відповідача на те, що ця Угода разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між нею та банком кредитний договір (а.с.19). У п.2.1. Угоди сторони передбачили, що позивач надає позичальнику кредит у сумі 9 263,35 грн на строк 6 місяців, з 08.08.2014 по 28.02.2015 шляхом встановлення кредитної лінії на платіжну карту на споживчі цілі у сумі 9 263,35 грн в обмін на обов`язок позикодавця повернути кредит. Погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: починаючи з «1» по «25» число кожного місяця позичальник надає Банку грошові кошти (щомісячний платіж) в сумі 1543,89 грн для погашення заборгованості за кредитом. Остання дата погашення заборгованості по договору не пізніше 28.02.2015. Надаючи оцінку вимозі позивача про стягнення заборгованості по кредиту в сумі 6403,75 грн за період з 30.09.2014 по 11.11.2020 суд дійшов такого висновку. Відповідно до частин першої, другої статті 207 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 530 ЦК України визначено, що, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Як встановлено судом позивач у відповідності до вимог Угоди надав відповідачу кредит у розмірі та в порядку визначеному договором. Натомість, відповідач всупереч взятих на себе договірних зобов`язань кредитних коштів у строк визначений Угодою не повернув, незважаючи на користування встановленим кредитним лімітом, внаслідок чого у останнього виникла перед АТ КБ "ПриватБанк", як кредитодавцем заборгованість за кредитом у розмірі 6 403,75 грн, що підтверджується розгорнутим розрахунком заборгованості станом на 11.11.2020. Зважаючи на те, що заявлена позивачем сума заборгованості за кредитом у розмірі 6 403,75 грн за період з 30.09.2014 по 11.11.2020 є доказово доведеною та підтверджується наявними у матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку про її обґрунтованість та наявність правових підстав у її задоволенні. Щодо позовних вимог в частині стягнення 3,45 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом, суд вважає за необхідне зазначити про наступне. За змістом статті 1056-1 ЦК України в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. В Угоді сторонами визначено процентну ставку у розмірі 0,001% в місяць на суму залишку заборгованості по кредиту у вказані у Заяві, Умовах та правилах строки (п.2.1 Угоди). Судом встановлено, що заборгованість по відсоткам за користування кредитом у розмірі 3,45 грн нарахована позивачем за період з 08.08.2014 по 11.11.2020, тоді як строк кредиту у п.2.1. генеральної угоди погоджено сторонами з 08.08.2014 по 28.02.2015. Разом з тим, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси заявника забезпечені частиною статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 та від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц. Ураховуючи вищевикладене, відсотки за користування кредитом, що підлягають стягненню з відповідача з урахуванням строку кредиту згідно Угоди, охоплюють період з 08.08.2014 по 27.02.2015 та становлять 0,25 грн, у зв`язку з чим у стягненні 3,20 грн заборгованості по відсоткам за користування кредитом слід відмовити. Окрім того, позивачем заявлено до стягнення з відповідача заборгованість за пенею у розмірі 13 621,29 грн за період з 01.10.2014 по 11.11.2020 щодо якої суд зазначає таке. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. У п. 2.8. Угоди визначено, що при порушенні позичальником обов`язків щодо погашення кредиту, позичальник сплачує Банку пеню, розмір якої зазначений в Умовах та правилах за кожень день прострочення. Тобто, з наведеного слідує, що власне в Угоді, яка підписана відповідачем не врегульовано питання розміру та порядку нарахування пені, позаяк пункт 2.8. останньої відсилає до Умов та правил надання банківських послуг. Позивачем додано до позовної заяви Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/rules), як невід`ємної частини кредитного договору. Зокрема, Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору (12 місяців з моменту підписання), позовну давність щодо вимог банку - 50 років (пункт 1.1.7.31 згаданих Умов), та інші умови. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи генеральну угоду про реструктуризацію заборгованості та приєднання до Умов та правил надання продукту кредитних карт №б/н від 08.08.2014, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема щодо сплати пені, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірі і порядку нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. До того ж, з урахуванням приписів частини шостої статті 81 ЦПК України обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Надані позивачем Умови та правила надання банківських послуг ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в анкеті-заяві позичальника та генеральній Угоді, які безпосередньо підписані останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору (такий висновок суду відповідає правовій позиції, висловленій Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 у справі № 342/180/17). Суд зауважує, що Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах даної справи не містить підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 08.08.2014 шляхом підписання Угоди. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді відповідальність у вигляді пені за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Таким чином, у задоволені позовних вимог в частині стягнення заборгованості за пенею у розмірі 13 621,29 грн слід відмовити. В силу положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Беручи до уваги вищевикладене в своїй сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 6 403,75 грн - заборгованості за кредитом, 0,25 грн - заборгованості по відсоткам за користування кредитом. У задоволенні решти позовних вимог суд вважає за необхідне відмовити з огляду на їх безпідставність та необґрунтованість. Згідно зі статтею 141 ЦПК України слід стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 2 102,00 грн.

Outcome: partial