Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-27 00:00:00

У вересні 2014 року позивачка звернулась до суду із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Аванті» (надалі ТОВ «Аванті») про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, компенсації заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати, індексації заробітної плати, оплати лікарняного та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відшкодування моральної шкоди, де зазначила, що з 19.01.2005 року по 01.04.2005 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем. З моменту її працевлаштування заробітна плата їй виплачувалася нерегулярно, із затримками, роботодавець при оплаті її праці не дотримувався колективного договору, внаслідок чого порушені її права на оплату праці, які мають бути відновлені шляхом зобов'язання підприємства провести перерахунок. Відповідно до ст.ст. 1, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв'язку з порушенням строків їх виплати», відповідач повинен їй також сплатити компенсацію втрати частини доходів в зв'язку з порушенням строків їх виплати. Просила стягнути з відповідача на її користь заборгованість по заробітній платі в сумі 4500 грн.; заборгованість по оплаті лікарняного в сумі 1000 грн.; заборгованість по компенсації за невикористану відпустку в сумі 1500 грн.; компенсацію заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати в сумі 850 грн.; індексацію заробітної плати в сумі 350 грн.; середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, починаючи від дати її звільнення, яке було 19.01.2005 року по день повної виплати всіх сум, належних позивачці, як звільненому працівникові в день звільнення або по день ухвалення рішення суду та моральну шкоду в сумі 10000 грн. Позивачка та її представник [PERSON], який діє на підставі довіреності, до судового засідання не з'явилися, надали суду заяви про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали, просили його задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, надав письмові заперечення на позовну заяву, відповідно до яких просив відмовити у задоволенні позову, оскільки позивач працював у відповідача на посаді помічника директора в період з 19.01.2005 по 01.04.2005 року (2,5 місяці) із посадовим окладом згідно штатного розкладу 1025,00 гривень. Звільнено позивача на підставі його заяви за власним бажанням. Факт виплати позивачці заробітної плати підтверджується видатковими касовими ордерами. Натомість зі спливом 9 років з моменту звільнення позивач заявляє позовні вимоги до відповідача щодо стягнення 4500 грн. заборгованості по заробітній платі при тому, що загальний дохід за весь період роботи у відповідача склав 2259,40 грн. Позивач також просить відшкодувати 1000 грн. заборгованості по оплаті лікарняного, однак про факт перебування на якому не наводить жодних доказів. В свою чергу у відповідача відсутні відомості та матеріали (як на приклад листок непрацездатності) щодо перебування позивача на лікарняному в період його роботи у відповідача на посаді помічника директора. Також вважає,що позовні вимоги позивача щодо стягнення заборгованості за невикористану відпустку у розмірі 1500 грн., жодним чином не обґрунтовані. Також вважає, що не підлягає задоволенню позовні вимоги позивача в частині стягнення моральної шкоди. Просив в задоволенні позовних вимог відмовити. В даних запереченнях відповідач просив розглянути справу за його відсутністю на підставі наданих документів та письмових заперечень. Дослідивши письмові матеріали, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, даючи оцінку доводам позивача та запереченням відповідача, суд приходить до висновку про те,що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України , кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Статтею 57 ЦПК України встановлено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів. Згідно із частиною 1 статті 58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із частиною 2 статті 59 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Судом встановлено, що позивачка з 19 січня 2005 року по 01 квітня 2005 року перебувала у трудових відносинах з ТОВ «Аванті», що підтверджується відповідними записами в трудовій книжці та наданими з боку відповідача наказами про прийняття на роботу № 3к від 19.01.2005 року за сумісництвом помічником директора, наказом № 7 к від 01.02.2005 року про переоформлення трудового договору із сумісництвом на трудовий договір за основним місцем роботи з 01.02.2005 року та наказом № 16 к від 01.04.2005 року про припинення трудового договору. За цей період їй нараховувалася та виплачувалася заробітна плата, що підтверджується наданими з боку відповідача видатковими касовими ордерами. Згідно штатного розкладу на 01.02.2005 року посадовий оклад помічника директора складав 1025,00 грн., що було затверджено президентом ТОВ «Аванті». Відповідно до ст.1 Закону України "Про оплату праці" заробітною платою є винагорода у грошовому виразі, яку за трудовим договором власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст.33 Закону України "Про оплату праці" в період між переглядом розміру мінімальної заробітної плати індивідуальна заробітна плата підлягає індексації згідно з чинним законодавством. Індексація заробітної плати здійснюється на підставі ЗУ "Про індексацію грошових доходів населення" та Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2003 р. № 1078. Індексація грошових доходів населення - встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодовувати подорожчання споживчих товарів і послуг. Об'єктом індексації грошових доходів населення є оплата праці (грошове забезпечення) як грошовий дохід громадян, одержаний ними в гривнях на території України і який не має разового характеру. Структуру заробітної плати визначено у статті 2 Закону України "Про оплату праці", якою передбачено існування основної заробітної плати, додаткової заробітної плати та інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов'язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Суми виплат, пов'язаних з індексацією заробітної плати працівників, входять до складу фонду додаткової заробітної плати згідно з підпунктом 2.2.7 Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Держкомстату України від 13 січня 2004 р. № 5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 р. за № 114/8713. Згідно ч.1 ст. 4 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення" індексація грошових доходів населення проводиться в разі, коли величина індексу споживчих цін перевищила поріг індексації, який установлюється в розмірі 101 відсотка. Згідно ч.1 ст. 5 Закону України "Про індексацію грошових доходів населення", підприємства, установи та організації підвищують розміри оплати праці у зв'язку з індексацією за рахунок власних коштів. Відповідно до п. 4 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 індексації підлягають грошові доходи населення у межах прожиткового мінімуму, встановленого для відповідних соціальних і демографічних груп населення. Частина грошових доходів, яка перевищує прожитковий мінімум, індексації не підлягає. У разі несвоєчасної виплати сум індексації грошових доходів громадян провадиться їх компенсація відповідно до законодавства. У відповідності до п. 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 у разі підвищення розмірів мінімальної заробітної плати …., а також у разі зростання грошових доходів населення без перегляду їх мінімальних розмірів місяць, в якому відбулося підвищення, вважається базовим при обчисленні індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення. Індексація грошових доходів, отриманих громадянами за цей місяць, не провадиться. З наступного місяця здійснюється обчислення наростаючим підсумком індексу споживчих цін для проведення подальшої індексації. У разі підвищення грошових доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції базовим місяцем вважається місяць, у якому мало місце таке підвищення. Приклад обчислення суми індексації у разі підвищення доходів населення випереджаючим шляхом з урахуванням прогнозного рівня інфляції наведено у додатку 5. Аналізуючи та досліджуючи надані по справі докази, суд дійшов висновку про те, що відповідачем своєчасно та належним чином, у відповідності до положень закону проводилася виплата заробітної плати, у тому числі при звільненні з підприємства, напроти з боку позивачки та її представника не надано суду жодних доказів, які свідчили б про те, що відповідачем були порушені вимоги діючого законодавства при сплаті позивачці заробітної плати за вказаний нею час перебування у трудових відносинах з ТОВ «Аванті» . Відповідно до ч. 3 ст. 10 та ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зокрема, ч.3 та ч.4 ст.60 ЦПК України встановлено, що доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Що стосується вказаної позивачкою нібито несплаченої їй суми лікарняного, то остання взагалі не надала суду ніякого розрахунку, більш того, навіть не вказала, в який саме період знаходилася на лікарняному. Відповідно до статті 10 Закону України «Про відпустки» право працівника на щорічні основну та додаткові відпустки повної тривалості у перший рік роботи настає після закінчення шести місяців безперервної роботи на даному підприємстві. У разі терміну безперервної роботи їх тривалість визначається пропорційно до відпрацьованого часу, за винятком випадків, передбачених частиною сьомою цієї статті. Відповідно до наданих з боку відповідача видаткових касових ордерів [PERSON] за період її роботи на підприємстві з 19.01.2005 по 01.04.2005 року (2,5 місяці) компенсація за невикористані дні відпустки позивача склала 160 грн. (за чотири дні щорічної відпустки). У зв'язку з тим, що в задоволенні позовних вимог в частині стягнення заборгованості по індексації заробітної плати з компенсацією позивачці відмовлено, вимоги про стягнення моральної шкоди теж задоволенню не підлягають У зв'язку із відмовою у задоволенні позовних вимог, судові витрати по справі відповідно до ст.88 ЦПК України стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed