Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-16 00:00:00

[PERSON] міська рада звернулася в суд з позовом до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], треті особи: Держземагенство у [PERSON] районі, приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки. Позовні вимоги мотивовані тим, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області №789 від 05.07.2012р. було передано громадянам у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000га, що є рілльою для ведення садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність та користування (землі запасу), на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту. Так, на підставі даного розпорядження управлінням Держкомзему у [PERSON] районі Вінницької області видано державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723281, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га. Проте, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11.06.2014 року визнано протиправним та скасовано вищевказане розпорядження № 789. Дана постанова була залишена без змін ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року. Також позивач зазначає, що територія, якою розпорядилася [PERSON] РДА межує з м. Вінниця та запроектована під розширення міських територій, а саме для розміщення багатоквартирної та громадської забудови Х мікрорайону м. Вінниці. Оскільки підстава видачі оскаржуваного державного акту була скасована, тому, на думку позивача, підлягає визнанню недійсним зазначений державний акт. Разом з тим, [PERSON], власниця спірної земельної ділянки, відчужила (продала) земельну ділянку [PERSON], що було посвідчено договором купівлі-продажу земельної ділянки від 12.06.2013 року. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] міська рада звернулася до суду з даним позовом та просить: -визнати недійсним державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723281, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 0520688900:01:004:0157, виданий [PERSON]; -визнати недійсним договір купівлі-продажу земельної ділянки для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий номер земельної ділянки 0520688900:01:004:0157, серія та номер: 1045, виданий 12.06.2013р. та посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу Вінницької області [PERSON]. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Просив позов задовольнити. Представник відповідача [PERSON] районної державної адміністрації [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала та пояснила, що законодавством визначено підстави припинення права на землю, які є вичерпними, тому така підстава, як скасування рішення орану виконавчої влади, на підставі якого було видано державний акт на право власності на земельну ділянку, у Земельному кодексі України не передбачено. Також зазначила, що спірна земельна ділянка була придбана законно, тому підстави для визнання недійсним договору купівлі-продажу недійсним відсутні. Просила відмовити [PERSON] міській раді в задоволенні даного позову. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав, надав письмові заперечення та пояснив, що з часу придбання спірної земельної ділянки [PERSON] було здійснено ряд дій, зокрема, розчищення земельної ділянки; виконано винесення меж ділянки в натурі; розроблено проектну документацію на будівництво дачного будинку; підготовлено документи для отримання будівельного паспорту; посипано під'їзди до ділянки щебенем; завезено будівельні матеріали та будівельний вагончик. Також зазначив, що в позові не зазначено, яким чином [PERSON] міська рада буде відшкодовувати шкоду завдану незаконними діями ВМР. Просив у позові [PERSON] міської ради про визнання державного акту на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки недійсними відмовити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином через оголошення в пресі. Треті особи Держземагенство у [PERSON] районі та приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не з'явилися з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Вислухавши пояснення представника позивача [PERSON], представника відповідача ВРДА [PERSON], представника відповідача [PERSON] [PERSON], дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання правочину недійсним. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. У справі\~Bellet v. France\~Суд зазначив, що\~"стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області №789 від 05.07.2012р. «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту», було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок загальною площею 2,1805 га, з них, зокрема, 2,0000 га у власність громадянам для ведення садівництва; передано громадянам у власність земельні ділянки загальною площею 2,0000 га, з них, 2,0000 га рілля, для ведення садівництва, за рахунок земель сільськогосподарського призначення, які не надані у власність та користування (землі запасу), на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту. Також було зобовязано видати громадянам державні акти на право власності на земельні ділянки для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту (а.с. 7 Т.1). Згідно державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723281, виданого 13 липня 2012 року, на підставі вищевказаного розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації №789 від 05.07.2012р., зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 052060001002789, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1000 га для індивідуального садівництва, яка розташована: Вінницька область, Вінницький район, Якушинецька сільська рада (за межами населеного пункту). Кадастровий номер земельної ділянки 0520688900:01:004:0157 (а.с. 8 Т. 1). Постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2014 року по справі № 127/27702/13-а (а.с. 11-12 Т. 1), позов [PERSON] міської ради був задоволений та визнано протиправними та скасовано розпорядження [PERSON] районної державної адміністрації Вінницької області № 789 від 05.07.2012р. «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту». Дана постанова була залишена в силі ухвалою Вищого адміністративного суду України від 03.12.2014 року (а.с. 13-14 Т.1). Так, зі змісту вищевказаної постанови суду вбачається, що судом було встановлено те, що територія, якою розпорядилась [PERSON] РДА межує з м. Вінниця. Генеральний план розвитку м. Вінниці затверджений постановою Ради Міністрів УРСР від 25.07.1987 року № 259.\~ Відповідно до\~\~п. а, б ч.2 розділу 1 даної постанови зазначено, що по територіальному розвитку міста і його забудові, подальший територіальний розвиток міста на площі 7,2 тис. га буде йти за рахунок включення до міської території 110 га сільськогосподарських земель Вінницького району, а також розміщення нового житлового будівництва на вільних від забудови територіях у західній та південній частинах міста, а також за рахунок здійснення часткової реконструкції існуючої малоцінної забудови в окремих районах міста. Згідно діючого на даний час Генерального плану 2007р.\~\~дана територія запроектована під розширення міських територій, а саме для будівництва Х мікрорайону м. Вінниці. Частиною третьою ст. 61 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Згідно рішення Європейського суду з прав людини від 25.07.2002р. у справі за заявою №48553/99 «Совтрансавто-Холдинг» проти України», а також згідно рішення Європейського суду з прав людини від 28.10.1999 р. у справі за заявою №28342/95 «Брумареску проти Румунії» встановлено, що існує усталена судова практика конвенційних органів щодо визначення основним елементом верховенства права принципу правової певності, який передбачає серед іншого і те, що у будь-якому спорі рішення суду, яке вступило в законну силу, не може бути поставлено під сумнів. \~\~\~\~ Суд звертає увагу на те, що питання про набуття права приватної власності на землю врегульовано в\~Земельному кодексі України\~шляхом установлення підстав та порядку набуття відповідного права, а також визначення повноважень органів, компетентних вирішувати питання про передачу земельних ділянок у приватну власність. Відповідно до положень ст.ст.\~81,\~116 ЗК України,\~громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, зокрема, на підставі безоплатної передачі із земель державної та комунальної власності, приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування. Із земель державної або комунальної власності громадяни набувають право власності на землю за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених\~Земельним Кодексом\~ст. 122 ЗК. Враховуючи вищевказане, безумовним обов'язком Держави є забезпечення гарантій захисту лише законно набутого права приватної власності на землю, тобто такого, яке набуто внаслідок прийняття компетентним органом законного рішення, ухваленого в результаті неухильного додержання порядку передачі земельної діяльної у приватну власність як самим суб'єктом, що набув право власності, так і компетентним органом, який передав земельну ділянку суб'єкту у приватну власність. З огляду на вищевказану постанову суду, суд звертає увагу на те, що нею визнано, що [PERSON] районна державна адміністрація не мала права передавати землю в приватну власність [PERSON], то правовстановлюючий документ Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯМ № 723281, цільове призначення для індивідуального садівництва, площею 0,1000 га, кадастровий №0520688900:01:004:0157 на ім'я [PERSON] повинен бути визнаний недійсним. Дана думка також узгоджується із правовою позицією, висловленою Верховним Судом України 9 грудня 2015 року при розгляді справи №6-1426цс15 про визнання недійсним рішення селищної ради, державного акта на право власності на земельну ділянку, скасування його державної реєстрації та визнання за державою права власності на землю. Щодо вимоги про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки, то судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 657 ЦК України, договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Судом також встановлено, що 12 червня 2013 року між [PERSON], діючого від імені [PERSON], діючого від імені [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON] (а.с. 83 Т.1). Так, відповідно до умов договору [PERSON] продала та передала, а [PERSON] купила та прийняла земельну ділянку, площею 0,1000 га, кадастровий номер 0520688900:01:004:0157, в межах згідно з планом, розташовану за адресою: Вінницька область, Вінницький район, Якушинецька сільська рада (за межами населеного пункту) за 80\~000 грн. Право власності на спірну земельну ділянку було зареєстровано за [PERSON], що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 12.06.2013 року (а.с. 84 Т.1) та інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, щодо обєкта нерухомого майна від 16.02.2015 року (а.с. 9-10 Т.1). Судом вбачає, що відповідно до ч. 3 ст. 15 ЦПК України порушені права [PERSON] міської ради на право набуття спірної земельної ділянки у власність територіальної громади міста. Тобто захисту підлягає не право власності на земельну ділянку, оскільки доказів передачі спірної земельної ділянки у власність територіальної громади м. Вінниці матеріали справи не містять, а майнового права органу місцевого самоврядування, як представницького органу територіальної громади, на право на спірну земельну ділянку. Згідно ч. 2 ст. 158 Земельного кодексу України, виключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, а також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей. Частиною першою ст. 142 Конституції України та ч.3 ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що земля є матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування. Частиною 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Пунктом 1 Постанови Пленуму Верховоного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" визначено, що при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди залежно від предмета і підстав позову повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Так, постановою Вінницького міського суду Вінницької області від 11 червня 2014 року у справі № 127/27702/13-а, визнано, що розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації від 05 липня 2012 року № 789 «Про передачу у власність земельних ділянок громадянам для ведення садівництва на території Якушинецької сільської ради, за межами населеного пункту» порушено права [PERSON] міської ради на спірну земельну ділянку, яка відповідно до Генплану має бути передана під розширення міських територій м. Вінниці та призначена для громадської забудови. Отже, даною постановою суду підтверджено зазначене майнове право [PERSON] міської ради, яке порушене, як скасованим розпорядженням [PERSON] районної державної адміністрації, так і договором купівлі-продажу земельної ділянки, укладеним між [PERSON] та [PERSON] 12 червня 2013 року. Оскільки після укладення договору купівлі-продажу підстави набуття права власності у [PERSON] на спірну земельну ділянку відпали, тому у неї і не було підстав розпоряджатися майном, яке їй не належало, а відтак у [PERSON] міської ради виникло право на оскарження договору купівлі-продажу так, стороною якого вона не була, оскільки іншим способом [PERSON] міська рада не може захистити своє майнове право на земельну ділянку. Відповідно до ч.1 ст. 116 Земельного кодексу України, громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 61 цього Кодексу. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] міської ради до [PERSON] районної державної адміністрації, [PERSON], [PERSON], треті особи: Держземагенство у [PERSON] районі, приватний нотаріус [PERSON] міського нотаріального округу [PERSON], про визнання недійсними державного акта на право власності на земельну ділянку та договору купівлі-продажу земельної ділянки знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з відповідачів на користь позивача слід стягнути пропорційно витрати на оплату судового збору по 81,20 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved