Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-09 00:00:00

позивачка звернулася до суду з позовом про визнання третейського застереження недійсним, посилаючись на те, що 20.03.2008 року між ПАТ»Універсал Банк" та нею укладено кредитний договір № "015-2008-847", згідно умов якого кредитодавець зобов"язувався надати кошти у сумі 70193долари США, а позичальник зобов"язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах і в строки,передбачені договором. 19.11. 2013 року між ними укладено додаткову угоду ,за змістом п.7.1 якої всі вимоги,які виникають при виконанні договору підлягають розгляду у постійно діючому третейському суді при Асоціації українських банків.30.05.15р.вона отримала копію позову,адресованого Третейському суду при Асоціації українських банків про стягнення заборгованості за кредитним договором.Таким чином,при підписанні вказаної угоди вона була введена в оману працівниками банку,так як банк мав намір передати та передав на розгляд третейського суду саме спір ,а не вимогу,про яку йшлось у п.7.1 Додаткової угоди.Вважає,що даний пункт додаткової угоди суперечить чинному законодавству,оскільки,відповідно до Закону України»Про третейські суди»,третейська угода-це угода сторін про передачу спору,а не вимоги на вирішення третейського суду.Верховним Судом України в ухвалі від 09.12.09р.у справі №6-20669св07 вказано,що передумовою укладення третейської угоди та однією з підстав звернення до третейського суду є наявність спору.Однак,на час укладення Додаткової угоди між ними спору не було та Додатковою угодою не передбачено передачі спору на розгляд третейського суду.Зміст правочину не може суперечити ЦК України та іншим актам цивільного законодавства.Якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин,які мають істотне значення,такий правочин визнається недійсним, згідно ст..230 ЦК України.Просить визнати недійсним третейське застереження у п.7.1 Додаткової угоди до Кредитного договору від 20.03.08р,укладеної 19.11.13р. 03.07.15р.представник позивача подала заяву про уточнення позовних вимог. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, пояснення дала аналогічні викладеним у позовній заяві, просить позов задоволити.Крім того, зазначила,що позивачка при укладенні Додаткової угоди не знала дійсних намірів банку щодо звернення до третейського суду,не розуміла,що правочин не відповідає закону,оскільки ,на розгляд третейського суду може бути передано лише спір,а не вимогу .Уточнила підстави позову,вказавши,що просить визнати третейську угоду недійсною відповідно до ст..203,215 ЦК України, у зв»язку з невідповідністю вимогам Закону України «Про третейські суди». Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила та пояснила,що під час укладення Додаткової угоди позивачка була ознайомлена з регламентом Третейського суду,про що поставила свій підпис.У п.7. Додаткової угоди визначено лише порядок розгляду спорів.Спір виник на момент звернення до третейського суду,коли позивачка перестала виплачувати кредит .Позов безпідставний,просить у його задоволенні відмовити. Дослідивши зібрані по справі докази, заслухавши пояснення сторін, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 20.03.2008 року між ПАТ»Універсал Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір № "015-2008-847", згідно умов якого кредитодавець зобов"язувався надати кошти у сумі 70193долари США, а позичальник зобов"язувався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом до 10.03.2033р. 19.11.2013р.між сторонами укладено Додаткову угоду до Кредитного договору від 20.03.2008р.,пунктом 7 якої передбачено порядок розгляду спорів та зазначено,що всі вимоги,які виникають при виконанні даного договору або у зв»язку з ним,або випливають з нього,підлягають розгляду у постійно діючому Третейському суді при Асоціації українських банків,згідно з регламентом третейського суду,який є невід»ємною частиною даної третейської угоди. Як вбачається з п.7.1 Додаткової угоди,сторони договору ознайомлені з регламентом Третейського суду при Асоціації українських банків та добре розуміють положення цього регламенту.Сторонами зазначена Додаткова угода підписана без будь-яких застережень. Статтею 11 ЦПК України передбачено,що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб,поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб,які беруть участь у справі. Позивачка звернулась до суду з позовом про визнання третейського застереження недійсним з підстав введення її в оману працівниками банку під час укладення Додаткової угоди та невідповідності змісту третейської угоди у вигляді третейського застереження,викладеного у п.7.1 Додаткової угоди від 19.11.13р. положенням Закону України «Про третейські суди»,так як законом передбачено передачу на розгляд третейського суду спору,а не вимоги,як зазначено у третейському застереженні. Зазначені в позові підстави недійсності є різними за правовою природою,а отже є самостійними підставами для звернення до суду з позовом.Однак,в судовому засіданні представник позивача уточнила позовні вимоги,зазначивши підставою недійсності третейського застереження його невідповідність закону України»Про третейські суди». Відповідно до ч.1 ст..203 ЦК України,зміст правочину не може суперечити цьому кодексу,іншим актам цивільного законодавства,а також моральним засадам суспільства. Статтею 215 ЦК України закріплено положення про те, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною ( сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою та шостою ст.203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо недійсність встановлена законом ( нікчемний правочин). Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6.11.2009р.№9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»,підставою недійсності правочину є недодержання сторонами вимог,які встановлені ст203 ЦК України,саме на момент вчинення правочину. Як встановлено судом, третейське застереження у Додатковій угоді укладене сторонами 19.11.13р. Законом України»Про внесення змін до ст..6 Закону України»Про третейські суди» ч.1ст.6 закону доповнено пунктом 14,згідно якого третейські суди не можуть розглядати справи у спорах щодо захисту прав споживачів ,у тому числі споживачів послуг банку(кредитної спілки).Даний Закон набрав чинності 12.03.2011р. Таким чином,на час укладення третейського застереження, Закон України»Про третейські суди» містив заборону розгляду третейськими судами справ у спорах щодо захисту прав споживачів, а тому зазначене третейське застереження укладене з порушенням вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України»Про третейські суди»,що узгоджується з правовою позицією ,висловленою Верховним Судом України при розгляді справи №6-64цс15. Відповідно до ст..214 ЦПК України,суд ухвалюючи рішення має зазначити,які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин та яка правова норма підлягае застосуванню до цих правовідносин.При цьому в рішенні суд має навести мотиви,з яких не застосував норми права,на які посилались особи,що беруть участь у справі.У зв»язку з цим, посилання позивача на норми права,які не підлягають застосуванню у справі,не є підставою для відмови у позові, так як, при вирішенні спору,суд враховує підставу та зміст позовних вимог(п.3 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 07.02.2014р.). Оскільки,з обґрунтування позовних вимог вбачається заперечення позивачки щодо розгляду спору третейським судом,позивачка посилається на невідповідність третейської угоди Закону «Про третейські суди»,третейська угода укладена після набрання чинності Законом України»Про внесення змін до ст..6 Закону України»Про третейські суди» , суд вважає,що позовні вимоги слід задоволити, враховуючи порушення вимог п.14 ч.1 ст.6 Закону України»Про третейські суди» при укладенні даного третейського застереження. Що стосується посилання позивачки на те,що пункт 7.1 Додаткової угоди суперечить ст..2,5 Закону УКраїни»Про третейські суди»,якими передбачено,що на розгляд третейського суду передається спір,а не вимога,як було зазначено у пункті 7.1 Додаткової угоди,таке не має суттєвого значення для вирішення питання недійсності третейського застереження. Так, пункт 7 Додаткової угоди регулює порядок розгляду спорів,пов»язаних з виконанням даного договору. Як вбачається з Академічного Тлумачного словника української мови «спір» -це взаємні домагання щодо володіння чим-небудь, посідання чогось і т. ін., вирішувані переважно судом. «Вимога»- це побажання, прохання, висловлене так, що не припускає заперечень; Офіційний документ з проханням видати що-небудь або направити кого-небудь в чиєсь розпорядження. В силу ст..530 ЦК України,вимога -це спосіб досудового врегулювання спору,яка пред»являється в зобов»язаннях з невизначеним строком виконання зобов»язань або визначеним моментом пред»явлення вимоги. Однак,враховуючи зазначене вище, обґрунтування позовних вимог позивачем, суд не бере до уваги посилання на невідповідність угоди ст..2,5 Закону України «Про третейські суди» та приходить до висновку,що третейська угода,укладена всупереч вимог ст6.ч.1 п.14 Закону України «Про третейські суди»,яка на час її укладення містила заборону щодо розгляду третейським судом справ у спорах про захист прав споживачів,є недійсною. Відповідно до ст.88 ЦПК України , стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Таким чином, з відповідача слід стягнути сплачені позивачем судовий збір 243,60 грн.

Outcome: approved