Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-02 00:00:00

Позивач Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «Українська страхова група» звернулося в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. Позовні вимоги мотивує тим, що 31 березня 2017 року між ПАТ «СК «Українська страхова група» та ТОВ фірма «Бріс ЛТД» був укладений Договір добровільного страхування наземних транспортних засобів № 28-0301-00102\\00011, предметом якого є страхування транспортного засобу «Шевроле» д.н.з. « [NUMBER] ». 05 листопада 2017 року відбулась ДТП за участю вищевказаного транспортного засобу під керуванням [PERSON] та транспортного засобу марки «Фольксваген» д.н.з. « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] . Учасниками ДТП було складено Європротокол, відповідно до якого ДТП відбулась з вини відповідача. До ПАТ «СК «Українська страхова група» звернувся страхувальник із заявою про настання страхового випадку та виплату страхового відшкодування і надав усі необхідні документи. 01 грудня 2017 року ПАТ «СК «Українська страхова група» на підставі калькуляції № КА-0000527 від 16.11.2017 року було складено страховий акт № ПСКА 7463 та розрахунок суми страхового відшкодування, що належить до виплати страхувальнику. Позивачем було здійснено виплату страхового відшкодування в розмірі 15114 грн. 90 коп. Цивільна відповідальність відповідача на момент ДТП була застрахована у ПрАТ «УПСК», тому позивач звернувся до останньої із заявою про відшкодування збитків, однак позивачу було відмовлено у зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] відповідно до Митного кодексу України та Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не мав права керувати транспортним засобом, який став учасником ДТП. Таким чином, право вимоги відшкодування виплаченого позивачем страхового відшкодування переходить до відповідача. Тому просять суд стягнути з [PERSON] на їх користь 15114 грн. матеріальної шкоди. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно з ч. 1 ст. 274 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 26.02.2020 року по справі призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження без виклику сторін та надано відповідачу для подання клопотання про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін. Окрім того відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем [PERSON] було подано відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить в задоволенні позову відмовити, оскільки відповідно до ПДР України та норм ЦК України він є добросовісним володільцем транспортного засобу, недобросовісність заволодіння ним автомобілем будь-якими доказами не доведена. Крім того, п. 37.1 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено виключні умови для відмови у виплаті страхового відшкодування, при цьому ПрАТ « УПСК» при укладенні договору страхування було достеменно відомо про те, що особа страхувальника відмінна від особи, яка ввезла автомобіль на територію України, таким чином повністю повинні були усвідомлювати наслідки укладеного договору страхування, який є обов`язковим для виконання. Отже підсав для задоволення позовних вимог немає. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Дослідивши представлені письмові докази в справі, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] страховою компанією ПАТ «СК « Українська страхова група» було виплачено страхове відшкодування у розмірі 15 114 грн. 90 коп. (а.с. 19) у зв`язку з настанням страхового випадку - ДТП, що відбулась з виник відповідача. В подальшому відповідач звернувся із вимогою відшкодування виплаченої суми страхового відшкодування до страхової компанії, відповідно до полісу страхування з якою було застраховано цивільно-правову відповідальність іншого учасника ДТП, з вини якої вона виникла - ПрАТ «УПСК». Однак позивачу було відмовлено у відшкодуванні виплаченої суми страхового відшкодування, оскільки, на думку ПрАТ «УПСК», відповідач на підставі ч. 4 ст. 380 Митного кодексу України не мав права керувати транспортним засобом марки «Фольксваген» з вини якого виникла ДТП, так як [PERSON] є особою відмінною від особи, що ввезла вказаний автомобіль на митну територію України. Згідно із полісом АМ/2001947, укладеним [PERSON] та ПрАТ «УПСК» 13.10.2017 року, застрахована цивільно-правова відповідальність відповідача, при цьому, забезпеченим транспортним засобом відповідно до договору є автомобіль «Фольксваген», реєстраційний номер « [NUMBER] », VIN-код [NUMBER] . Відповідно до ст. 979 ЦК України за договором страхування страховик зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату). Згідно з ст. 7 Закону України «Про страхування» страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є обов`язковим видом страхування, що здійснюється в Україні. Відносини в сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулює Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» (далі - Закон). Згідно із п. 1.4 ст. 1 Закону особами, відповідальність яких застрахована, є страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Відповідно до п. 1.7 ст. 1 Закону забезпечений транспортний засіб - транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. Із дослідженого судом полісу обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності установлено, що договір укладався особисто із [PERSON] , останній є саме страхувальником, а не іншою особою, яка правомірно володіє забезпеченим транспортним засобом. Вказаний договір страхування протягом строку його дії з 14 жовтня 2017 року до 13 жовтня 2018 року був чинним. Позивач будь-яких доказів на підтвердження факту недійсності договору суду не надав. Так, позивач на підставі договору страхування, укладеного між ним та потерпілою в ДТП особою, здійснив виплату страхового відшкодування та тим самим відшкодував завдану потерпілому у ДТП майнову шкоду. З урахуванням зазначеного, виникають два види зобов`язань: - деліктне зобов`язання, що виникло внаслідок ДТП, сторонами якого є потерпіла особа (кредитор) та особа, відповідальна за завдані збитки (винна особа, боржник), та - договірне зобов`язання, що виникає з договору добровільного майнового страхування, сторонами якого є страховик (страхова компанія) та страхувальник (потерпілий у ДТП). При цьому, слід відрізняти поняття зобов`язання, як правовідношення (договірне або позадоговірне), від обов`язків, які мають сторони такого зобов`язання. Так, згідно з пунктом 4 частини 1 статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Відповідно до статті 27 Закону України "Про страхування" та статті 993 ЦК України, до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, у межах фактичних витрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. Виходячи із зазначеного, страховик внаслідок виконання обов`язку винної особи (боржника) перед потерпілим (кредитором), набуває прав кредитора в частині фактично сплаченого страхового відшкодування. При цьому, деліктне зобов`язання не припиняться, але відбувається заміна сторони у цьому зобов`язанні (заміна кредитора) - замість потерпілої особи прав кредитора набуває страховик. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 зазначеного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтею 993 ЦК України та статтею 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди (або інша особа, яка застрахувала відповідний транспортний засіб) застрахував свою цивільно-правову відповідальність. За змістом частини 5 статті 12 ЦК України, добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне. Таким чином, враховуючи експлуатацію страхувальником [PERSON] забезпеченого транспортного засобу «Фольксваген», реєстраційний номер « [NUMBER] », під час дорожньо-транспортної пригоди 05 листопада 2017 року, внаслідок якої заподіяно матеріальних збитків у зв`язку з пошкодженням автомобіля марки «Шевроле» д.н.з. « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] , вказаний випадок є страховим, а на правовідносини, які виникли між сторонами, поширюються положення правових норм Цивільного кодексу України в частині страхування, Закону, а також договору страхування № АМ/2001947 від 13.10.2017 року. Доводи позивача про те, що відповідно до частини 4 статті 380 МК України, а саме, що [PERSON] , керуючи автомобілем із реєстрацією в Республіці Польща, який ввезений на територію України громадянином Республіки Білорусь в режимі митного оформлення «Тимчасове ввезення до 1 року», не був законним володільцем та правомірним користувачем транспортного засобу, у зв`язку з чим не є особою, відповідальність якої застрахована згідно з полісом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів № АМ/2001947 від 13.10.2017 року, тому право регресної вимоги про виплату страхового відшкодуванні переходять безпосередньо до винуватця ДТП - відповідача, не заслуговують на увагу з огляду на таке. Виходячи з положень статті 627 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Позивачем не було надано суду доказів, які б підтверджували незаконне володіння транспортним засобом [PERSON] , а лист Волинської митниці ДФС від 16.01.2018 № 112/12/03-70-07 про те, що транспортний засіб марки «Фольксваген» реєстраційний номер Республіки Польща « [NUMBER] » було ввезено на митну територію України громадянином Республіки Білорусь [PERSON] у митному режимі «Тимчасове ввезення до 1 року» є неналежним доказом на обґрунтування незаконності володіння та неправомірного користування зазначеним автомобілем відповідачем, оскільки факт керування автомобілем третьою особою в певний момент часу не спростовує обставин ввезення автомобіля громадянином Республіки Білорусь [PERSON] для особистих потреб. Разом з тим, порушення митних правил ввезення автомобілів на територію України може бути предметом адміністративної відповідальності особи, яка ввезла такий транспортний засіб. Зазначені обставини не є підставою звільнення від цивільної відповідальності учасників страхових відносин відповідно до ст. 27 Закону України "Про страхування". Такий правовий висновок викладений в Постанові Верховного Суду від 08 квітня 2019 року в справі № 910/14693/17. Таким чином, підстав для задоволення позову немає.

Outcome: dismissed