Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-01 00:00:00

Позивач [PERSON] 05.04.2019р звернулась до суду з дійсним позовом, вказуючи, що з 26.04.2000р вона працювала у Вагонному депо «Станція Ясинувата» Донецької залізниці, яке у подальшому змінило назву на «Вагонне депо «Ясинувата» ДП «Донецька залізниця». Зазначає, що відповідно до наказу начальника ВП «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», відповідача у справі, від 06.07.2016р №1/ос з нею ( [PERSON] ) було продовжено дію безстрокового трудового договору у якості оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду підрозділу «Пункт технічного обслуговування вагонів станції Ясинувата 1 класу» ВП ««Ясинуватське вагонне депо» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», а відповідно до наказу від 10.07.2017р з нею було припинено трудовий договір шляхом звільнення з 17.07.2017р на підставі п.1 ст.40 КЗпП України у зв`язку з скороченням штату працівників підприємства. Свої вимоги мотивує тим, що з 01.09.2014р до 30.06.2017р вона навчалася у Донбаській державній машинобудівній академії, яку успішно закінчила у 2017 році. Зазначає, що 31.03.2017р їй була надана додаткова оплачувана відпустка тривалістю 82 дні з 10.04.2017р по 30.06.2017р для підготовки та захисту дипломного проекту, при цьому, у порушення вимог статті 217 КЗпП України відповідач не здійснив їй нарахування та виплату середньомісячної заробітної плати за весь час додаткової оплачуваної відпустки, яка склала в розмірі 14 643,08грн. Також, вказує, що у порушення вимог ст.83 КЗпП України відповідач не виплатив їй на день звільнення (17.07.2017р) грошову компенсацію за невикористану щорічну відпусту тривалістю 21 день у сумі 3704,82грн, у порушення вимог ст.44 КЗпП України, вихідну допомогу у розмірі середньомісячного заробітку, що момент звільнення складала 5255,81грн., а також матеріальну допомогу у сумі 166,97грн. Крім того вказує, що у відповідності до вимог ч.1 ст.117 КЗпП України відповідач повинен сплатити їй середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, розмір якого, станом на день подання заяви складає 126428,12грн. Просить стягнути з відповідача на її користь середній заробіток за час додаткової відпустки у зв`язку з навчанням в розмірі 14 643,08грн; грошову компенсацію під час завільнення за невикористану щорічну відпусту тривалістю 21 день у сумі 3704,82грн; матеріальну допомогу у сумі 166,97грн та вихідну допомогу у зв`язку з звільненням підставі п.1 ст.40 КЗпП України у сумі 5 255,81грн., а також середній заробіток за період затримки розрахунку у розмірі 126428,12грн. Позивачка [PERSON] свої вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні, надавши суду заяву про розгляд справи без її участі. Баранов А.С. , представник відповідача, в судове засідання не з`явився, просив розглядати справу у його відсутність, надавши відзив на позовну заяву, в якому зазначив з 15.03.2017р, у зв`язку з відсутністю організаційних та технічних умов для здійснення господарської діяльності структурного підрозділу "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Українська залізниця" та виробничих підрозділів, підпорядкованих дирекції, викликаних припиненням переміщення вантажу через лінію зіткнення у межах Донецької та Луганської області шляхами залізничного і автомобільного сполучення, відповідно Рішення РНБО України від 15.03.2017р «Про невідкладні додаткові заходи із протидіях гібридним загрозам національної безпеки України", введеного в дію Указом Президента України від 15.03.2017р №62/2017, нарахування заробітної плати було припинено з 16 березня 2017 року. Наслідком вищевказаного рішення є відсутність зв`язку з виробничими підрозділами СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця", а також передачі з непідконтрольної території первинних документів. Вказує, що у зв`язку з відсутністю первинних документів в СП "Донецька дирекція залізничних перевезень" Регіональної філії "Донецька залізниця" ПАТ "Укрзалізниця" підтвердити інформацію щодо фактичного виконання робіт та здійснити нарахування заробітної плати не можливо. Тобто, інформація щодо наявності заборгованості з заробітної плати у відповідача відсутня. Науково-правовим висновком торгово-промислової палати України №126/2/21-10.2 від 16.01.2018р щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні (звільненні) працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) відносно ПАТ «Укрзалізниця» засвідчено настання форс-мажорних обставин при здійсненні господарської діяльності на території, непідконтрольній українській владі. Окрім того, вказує, що Верховний Суд України у своїй постанові від 28.03.2018р по справі №408/2306/17-ц зазначив, що сам по собі факт звільнення позивача з підприємства не може бути підставою для задоволення позовних вимог, оскільки відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникові за виконану роботу, а не за факт перебування у трудових відносинах. Просить відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Відповідно до ст.211 ч.2 ЦПК України судове засідання проведено у відсутності сторін на підставі наявних у суду матеріалів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає положенням ч.2 ст.247 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи та перевіривши надані сторонами докази, суд вважає позов обѓрунтованим частково та таким, що підлягає частковому задоволенню, з таких підстав. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК України). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обовязків, передбачених законом. Суд на підставі ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст.77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. В судовому засіданні встановлено, що згідно записів у трудовій книжці, [PERSON] з 26 квітня 2000 року працювала у вагонному депо «Станція Ясинувата» Донецької залізниці. Наказом ПАТ "Укрзалізниця" від 15.04.2016 року № 303 Вагонне депо «Ясинувата» Державного підприємства "Донецька залізниця" реорганізована шляхом злиття у виробничий підрозділ «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українвська залізниця». Відповідно до наказу начальника ВП «Ясинуватське вагонне депо» структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця», від 06.07.2016р №1/ос з [PERSON] було продовжено дію безстрокового трудового договору у якості оператора з обслуговування та ремонту вагонів 4 розряду підрозділу «Пункт технічного обслуговування вагонів станції Ясинувата 1 класу» ВП ««Ясинуватське вагонне депо» СП «Донецька дирекція залізничних перевезень» РФ «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця». З копії наказу (розпорядження) №36/в від 31.03.2017 року, убачається, що позивачці в період з 10.04.2017р по 30.06.2017р надавалася відпустка на 82 календарних дні для підготовки та захисту дипломного проекту в Донбаській державній машинобудівній академії. Згідно Наказу від 10.07.2017р за №10347/Дн-ос [PERSON] звільнена з 17 липня 2017 року у зв`язку із скороченням штату працівників, на підставі п.1 ст.40 КЗпП України, з виплатою компенсації за 21 день відпустки та вихідної допомоги. Відповідно до розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, наданого позивачем розмір компенсації за 21 день невикористаної відпустки становить 3704,82грн., розмір матеріальної допомоги становить 166,97грн., розмір вихідної допомоги при звільненні становить 5255,81грн. Розмір зазначеної заборгованості та факт її невиплати позивачці відповідачем не спростований. Вирішуючи справу по суті суд виходить із того, що Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 43 Конституції України гарантований законом захист права на своєчасне одержання винагороди за працю. Згідно зі ст.ст.94, 97 КЗпП України, власник або уповноважений ним органи мають виплачувати заробітну плату за виконану роботу, та не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами та колективними договорами. Відповідно до ст.21 Закону України «Про оплату праці», працівник має право на оплату своєї праці, відповідно до актів законодавства і колективного договору, на підставі укладеного трудового договору, а згідно зі ст.22 цього Закону, суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до ч.1 ст.47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви №68385/10 та 71378/10, а також справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/«правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд з прав людини неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст.1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване Конституцією України, нормами КЗпП, Законам України «Про оплату праці», позивачка перебувала з відповідачем в трудових відносинах до 17 липня 2017 року, але при звільненні не отримала всі належні їй платежі, майнові вимоги позивачки щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду з прав людини та нормам діючого законодавства України. Відповідно до норм ст.ст.115, 116 КЗпП України, відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець. При вирішенні справи суд зазначає, що відповідач, належними та допустимими доказами не спростував відомості, наведені у вказаних документах, наданих позивачкою, та не надав доказів, що відомості, які відображені в них, є недостовірними. Пунктом 27 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справи у суді першої інстанції» №2 від 12.06.2009р передбачено, що виходячи з принципу рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У зв`язку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первиної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачці заробітної плати, оскільки обов`язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов`язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Відповідно до ч.1 ст.83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Як вбачається з наданого розрахунку заробітної плати за липень 2017 року (табельний номер 2808 [PERSON] ) позивачці нарахована компенсація за невикористану відпустку тривалістю 21 календарний день, за період з 25.10.2016 по 17.07.2017, розмір якої складає 3704,82грн, та яку суд, з урахуванням вимог закону, вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки. Відповідно до ч.1 ст.44 КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку. Як вбачається із матеріалів справи, а саме, наказу про звільнення [PERSON] від 10.07.2017р за №10347/Дн-ос та розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, позивачка має право на отримання вихідної допомоги в розмірі одного середнього місячного заробітку. Така допомога не була їй виплачена і зазначена обставина за наявними матеріалами справи відповідачем не спростована. У зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що право позивачки на отримання одноразової грошової допомоги у розмірі одного середньомісячного заробітку у сумі 5255,81грн є безспірним, а тому вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги в цій частині. Відповідно до ст.217 КЗпП України на час додаткових відпусток у зв`язку з навчанням (статті 211, 213, 216 цього Кодексу, за працівниками за основним місцем роботи зберігається середня заробітна плата. Як було зазначено вище, позивачці наказом (розпорядженням) №36/в від 31.03.2017 року, в період з 10.04.2017р по 30.06.2017р, була надана відпустка на 82 календарних дні для підготовки та захисту дипломного проекту в Донбаській державній машинобудівній академії. Оскільки відповідач належними та допустимими доказами не спростував доводи позивачки про те, що їй не було виплачено середній заробіток за період відпустки у зв`язку з навчанням, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь позивачки середній заробіток за час додаткової відпустки у зв`язку з навчанням у розмірі 13760,76грн = 176,42грн. (середньоденний заробіток, згідно наданого позивачкою розрахунку оплати відпустки) х 78 днів (кількість днів відпустки, які підлягають оплаті), задовольнивши тим самим частково вимоги позивачки в цій частині. Крім того, як вбачається з розрахунку заробітної плати за липень 2017 року, позивачці була нарахована, але не виплачена матеріальна допомога у розмірі 166,97грн., яку суд, на підставі ст.47, 116 КЗпП України, також вважає необхідним стягнути на її користь з відповідача. Що стосується вимог позивачки про стягнення на її користь середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з 17.07.2017 року по день фактичного розрахунку, то суд приймає рішення про відмову в задоволенні цих позовних вимог, виходячи з наступних підстав. Згідно з частиною 1 ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Як вбачається із частини 2 вказаної вище статті, ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до вимог ч.1 ст.115 ЦПК України, висновок експерта у галузі права має допоміжний (консультативний) характер і не є обов`язковим для суду. Водночас, як передбачено ч.2 ст.115 ЦПК України, суд може посилатися в рішенні на висновок експерта у галузі права, як на джерело відомостей, які в ньому містяться, та має зробити самостійні висновки щодо відповідних питань. Згідно із ч.1 ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, за положеннями статті 117 КЗпП України обов`язковою умовою для покладення на підприємство відповідальності за невиплату належних працівникові сум при звільненні є наявність вини підприємства. Згідно статті 4 КЗпП України законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно частина перша статті 9 ЦК України кореспондується з вищевказаною статтею КЗпП України щодо застосування ЦК України до врегулювання відносин, зокрема, до трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. З огляду на неврегульованість трудовим законодавством відносин з приводу відшкодування майнової та моральної шкоди, положення цивільного законодавства можуть поширюватися на такі відносини. Враховуючи позовні вимоги у цій справі, зокрема вимоги щодо виплати компенсації у зв`язку з несвоєчасною виплатою належних працівникові сум, тобто свого роду відшкодування завданої майнової шкоди, що регулюються главою 82 ЦК України, застосуванню підлягають положення цивільного законодавства. Статтею 617 ЦК України передбачено, що особа, яка порушила зобов`язання, звільняється від відповідальності за порушення зобов`язання, якщо вона доведе, що це порушення сталося внаслідок випадку або непереборної сили. У пункті 1 частини першої статті 263 ЦК України наведено ознаки непереборної сили та визначено, що непереборна сила це надзвичайна або невідворотна за даних умов подія. Отже, непереборною силою є надзвичайна і невідворотна зовнішня подія, що повністю звільняє від відповідальності особу, яка порушила зобов`язання, за умови що остання не могла її передбачити або передбачила, але не могла її відвернути, та ця подія завдала збитків. Відповідно до статті 14? Закону України «Про торгово-промислові палати в Україні», торгово-промислова палата України та уповноважені нею регіональні торгово-промислові палати засвідчують форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) та видають сертифікат про такі обставини протягом семи днів з дня звернення суб`єкта господарської діяльності за собівартістю. Сертифікат про форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) для суб`єктів малого підприємництва видається безкоштовно. Форс-мажорними обставинами (обставинами непереборної сили) є надзвичайні та невідворотні обставини, що об`єктивно унеможливлюють виконання зобов`язань, передбачених умовами договору (контракту, угоди тощо), обов`язків згідно із законодавчими та іншими нормативними актами, а саме загроза війни, збройний конфлікт або серйозна погроза такого конфлікту, включаючи але не обмежуючись ворожими атаками, блокадами, військовим ембарго, дії іноземного ворога, загальна військова мобілізація, військові дії, оголошена та неоголошена війна, дії суспільного ворога, збурення, акти тероризму, диверсії, піратства, безлади тощо. Так, до матеріалів цивільної справи відповідачем долучено Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України щодо унеможливлення виконання обов`язків, передбачених законодавством України про працю при вивільненні працівників, спричиненого впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили) від 16.01.2018р №126/2/21-10.2. Як вбачається із пункту 7 вказаного вище Науково-правового висновку, втрата контролю і доступу Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться за адресою: Донецька область, місто Донецьк, вул.Артема, 68 , у тому числі до: трудових книжок працівників; оригіналів наказів; особових справ працівників; посадових інструкцій; табелів обліку робочого часу; примірників звітів, що подавалися до контролюючих органів, комп`ютерної техніки із встановленим програмним забезпеченням трудових відносин з працівниками, починаючи з 20 березня 2017 року щодо структурного підрозділу «Донецька дирекція залізничних перевезень» та з 12 квітня 2017 року щодо структурного підрозділу «Луганська дирекція залізничних перевезень», коли фактично вийшло з під контролю управління вищевказаними виробничими потужностями позбавило можливості Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код філії: 40150216, виконати зобов`язання перед вивільненими працівниками згідно з ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України, а саме кожному звільненому працівнику структурних підрозділів «Донецька дирекція залізничних перевезень» і «Луганська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» видати належно оформлену трудову книжку і провести розрахунок. Це свідчить про відсутність вини Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», ідентифікаційний код юридичної особи: 40075815, Регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» (ідентифікаційний код філії: 40150216), у невиконанні своїх обов`язків. Пунктом 10 вказаного вище Науково-правового висновку передбачено, що унеможливлення виконання ПАТ «Українська залізниця» обов`язків, передбачених законодавством України про працю, а саме: ст.ст.47, 83, 115 і 116 КЗпП України спричинено впливом дії форс-мажорних обставин (обставин непереборної сили), а саме: актами тероризму на територіях міста Донецька Донецької області та міста Луганська Луганської області, тривалі перерви в роботі транспорту, регламентовані умовами відповідних рішень та актами державних органів влади, які на поточну дату продовжують діяти і дату закінчення їх дії встановити неможливо. Ці форс-мажорні обставини (обставини непереборної сили) є надзвичайними, непередбаченими і мають неминучий характер, їх дії не можна уникнути за звичайних обставин при всій обачливості зобов`язальної сторони за трудовим договором, якою за цим висновком є Публічне акціонерне товариство «Українська залізниця». Із пояснень представника відповідача вбачається, що відповідач не мав можливості провести відповідні розрахунки з позивачем через дію форс-мажорних обставин, що узгоджується з іншими матеріалами справи. Зазначений висновок Торгово-промислової палати України є належним та допустимим доказом та підтверджує відсутність вини відповідача у непроведенні своєчасного розрахунку з позивачкою при її звільненні, тому відсутні підстави для стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При вирішенні справи суд враховує Науково-правовий висновок Торгово-Промислової палати України, оскільки ним підтверджено, що починаючи з 20 березня 2017 року, відсутня вина відповідача у несвоєчасному розрахунку з позивачем при звільненні, що унеможливлює застосування судом вимог ст.117 КЗпПУ у даній конкретній справі. Відповідні правові позиції висловлені у постановах Верховного Суду України від 11.11.2015р №6-2159цс15, від 11.05.2016р №6-383цс15, від 23.03.2016р №364цс16, від 23.03.2016р №365цс16, від 25.05.2016р №948цс16, від 31.05.2017р №6-2163-цс16, а також у постановах Верховного Суду від 15.08.2018р у справі №264/925/17-ц, від 10.10.2018р у справі №225/5072/17. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені у постановах Верховного Суду. За таких обставин, вимоги позивача в частині стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки виплати належних сум з 17.07.2017 року по день винесення рішення не підлягають задоволенню. Також, відповідно до ст.141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 768,40грн.

Outcome: partial