Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] 07.04. 2016 року звернулася до суду з позовом до КП виконавчого органу КМР ( КМДА) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва «Плесо» про поновлення на роботі, виплату заробітної плати за час вимушеного прогулу та стягнення моральної шкоди. Обгрунтовуючи свої вимоги посилається на те, що 01 березня 2000 року вона закінчила Національний технічний університет України "Київський політехнічний інститут" "Механіко-машинобудівний інститут" і отримала повну вищу освіту за спеціальністю "Гідравлічні і пневматичні машини" та здобула кваліфікацію інженера-механіка. 01 квітня 2003р. вона була зарахована згідно наказу № 56-к від 01.04.2003р. на посаду провідного інженера з питань технагляду служби підготовки та організації будівництва Державного комунального підприємства "Плесо". 05 березня 2005р. заохочена за високі показники в роботі, вагомий внесок у розвиток підприємства Подякою Київського міського голови. 20 серпня 2008р. згідно з Розпорядженням КМДА №502 від 08.04.2008р. Державне комунальне підприємство перейменоване у комунальне підприємство «Плесо». 01 січня 2013р. була переведена на посаду провідного інженера з підготовки виробництва виробничо-технічного відділу. 03 грудня 2013р. переведено на посаду провідного інженера з підготовки виробництва відділу з питань перспективного розвитку та організації будівництва із посадовим окладом 5980,00грн. 24 грудня 2013р. відповідно до наказу №272-к/тр. відзначено подякою за сумлінну працю, вагомий внесок у розвиток підприємства та за підсумками роботи за 2013 рік 04 серпня 2015 року відповідно до наказу №146-к/тр відзначено подякою Генерального директора за сумлінну працю. Відповідно до наказів від 10.12.2015р. №164 «Про затвердження змін організаційної структури» та від 11.12.2015р. №165 «Про затвердження змін штатного розпису» у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису КП «Плесо» її було попереджено 16.12.2015 року про наступне вивільнення із займаної посади 29.02.2016р. за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Згідно повідомлення про заплановане вивільнення, адміністрація КП «Плесо» запропонувала їй роботу, яка не відповідала її професії та спеціальності, а саме запропонувала роботу прибиральниці службових приміщень відділу матеріально- технічного та господарського забезпечення з посадовим окладом 1860,00грн. Згідно наказу № 165 від 11.12.15 "Про затвердження змін до штатного розпису могла б бути запропонована посада у Відділі з розвитку прибережної інфраструктури провідний фахівець. 29 лютого 2016 року згідно наказу №34-к/тр її було звільнено у зв'язку із скороченням штату та відмовою від переведення на посаду прибиральниці за п.І ст.40 КЗпП України. Вказане звільнення з посади провідного інженера з підготовки виробництва відділу з питань перспективного розвитку та організації будівництва і вважає незаконним та безпідставним, а тому просить: - визнати наказ №34-к/тр від 29 .02.2016р. незаконним та скасувати в частині її звільнення ; - поновити її на посаді провідний фахівець у відділі з розвитку прибережної інфраструктури або іншій посаді яка відповідає її кваліфікації та професії; - стягнути з Комунального підприємства виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) по охороні, утриманню та експлуатації земель водного фонду міста Києва «Плесо» на її користь середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 21 100 коп. (двадцять одна тисяча сто грн. п'ятдесят дев'ять коп.). - стягнути з Відповідача відшкодування моральної шкоди в розмірі 50 000 (п'ятдесят тисяч) грн.; - стягнути з Відповідача витрати на правову допомогу в розмірі 3000,00 (три тисячі )грн. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON], який діє за довіреністю НАТ 654604 від 23.03. 2016 року ( а.с.23), позовні вимоги уточнили в частині стягнення середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу з 01.03. 2016 року по 23 червня 2016 року у сумі 83 397грн. 57 коп., підтримали та просили задовольнити у повному обсязі з підстав викладених у позовних вимогах. Пояснивши суду, що позивачка мала переваги на залишення на роботі відповідно до вимог ст. 42 КЗпП України, оскільки має двох неповнолітніх дітей, 12 років безперервної роботи, є евакуйованою в 1986 році із зони відчуження у зв»язку з ЧАЕС та має посвідчення( категорія 2), а також незважаючи на відмову профспілки про надання згоди на звільнення адміністрація проігнорувала законодавство про працю, не надала жодного обгрунтування, не діяла до вимог Законів про професійні спілки, колективні договори, соціальний діалог та звільнила позивачку. Отже з боку відповідача є порушення законних прав позивача на працю, які завдали їй глибоких моральних страждань, вона втратила спокій, перебуває у роздратованому стані, не має засобів для забезпечення належного рівня життя собі та своїм дітям. Моральна шкода завдана позивачу в результаті незаконного звільнення, оскільки відповідач позбавив позивачку гарантованого Конституцією України права на працю та можливості заробляти собі та своїм дітям на життя, а тому заподіяну шкоду позивачка оцінює у розмірі 50 000 гривень. Представник відповідача КП «Плесо» Осіпчук Ю.В.. який діє за довіреністю від 26.11. 2015 року ( а.с. 121) позовні вимоги не визнав та заперечував проти їх задоволення, надавши письмові заперечення, при цьому пояснивши суду, що ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Внесення змін до організаційної структури КП «Плесо» та проведення на підприємстві скорочення чисельності працівників було проведено з неухильним дотриманням вимог законодавства., а також дотримано вимоги законодавства щодо порядку видання наказу про звільнення позивачки, при цьому неухильно дотримано положення ст. 49-2 КЗпП України щодо пропонування працівникові іншої роботи на тому самому підприємстві так як посади за кваліфікацією позивачки не були вакантними й не могли пропонуватися. А також, іншою підставою звільнення позивачки стало відсутність в протоколі Профспілкового комітету № 7 від 11.02. 2016 року мотивів відмови в наданні згоди на її звільнення, а також відсутні будь-які підстави відшкодування моральної шкоди, а тому просив відмовити позивачці в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення позивача, його представника , представників відповідача та третьої особи, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, аналізуючи викладені обставини та дослідивши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Предметом позову у даній справі є законність звільнення позивача з роботи на підставі п.1 ст.40 КЗпП України. Відповідно зазначеної норми трудовий договір може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до роз'яснень п.19 Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 року "Про практику розгляду судами трудових спорів " розглядаючи трудові спори, пов'язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов'язані з'ясувати чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, проте що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або власник чи уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника за його згодою на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі , організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджався він за 2 місяці про наступне звільнення За змістом ст.43 КЗпП України розірвання трудового договору з підстав, передбачених п.1 ст.40 КЗпП України, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. У випадках, передбачених законодавством про працю, виборний орган первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, розглядає у п'ятнадцятиденний строк обґрунтоване письмове подання власника або уповноваженого ним органу про розірвання трудового договору з працівником. Виборний орган первинної профспілкової організації повідомляє власника або уповноважений ним орган про прийняте рішення у письмовій формі в триденний строк після його прийняття. У разі пропуску цього строку вважається, що виборний орган первинної профспілкової організації дав згоду на розірвання трудового договору. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 232 Кодексу законів про працю України, безпосередньо в районних міських судах розглядаються трудові спори за заявами працівників про поновлення на роботі незалежно від підстав припинення трудового договору, зміну дати і формулювання причини звільнення, оплату за час вимушеного прогулу або виконання нижче оплачуваної роботи, за винятком спорів працівників, вказаних у частині третій статті 221 і статті 222 цього Кодексу. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини й основних свобод, ратифікованої Верховною Радою України 17.07.1997 року, кожний при вирішенні питання про його цивільні права і обов'язки має право на відкритий і справедливий судовий розгляд незалежним і безстороннім судом. Складовою частиною справедливого судочинства є доступ до судової процедури з усіма атрибутами контролю за порушеннями при звільненні з роботи з боку працедавців - власників та керівників господарських товариств, підприємств, установ, організацій. Статтею 43 Конституції України проголошено право кожної людини на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, які він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та закріплено гарантії реалізації права на працю, що включає право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижче від визначеної законом. Як слідує із копії трудової книжки ( а.с. 21) та встановлено у судовому засіданні, позивачка [PERSON] 01 квітня 2003р. вона була зарахована згідно наказу № 56-к від 01.04.2003р. на посаду провідного інженера з питань технагляду служби підготовки та організації будівництва Державного комунального підприємства "Плесо". 20 серпня 2008р. згідно з Розпорядженням КМДА №502 від 08.04.2008р. Державне комунальне підприємство перейменоване у комунальне підприємство «Плесо» 01 січня 2013р. була переведена на посаду провідного інженера з підготовки виробництва виробничо-технічного відділу. 03 грудня 2013р. переведено на посаду провідного інженера з підготовки виробництва відділу Відповідно до наказів від 10.12.2015р. №164 «Про затвердження змін організаційної структури» та від 11.12.2015р. №165 «Про затвердження змін штатного розпису» у зв'язку зі зміною структури та штатного розпису КП «Плесо» позивачку було попереджено 16.12.2015 року про наступне вивільнення із займаної посади 29.02.2016р. за пунктом 1 статті 40 КЗпП України. Відповідно до ст. 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше аніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв'язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. Таких вимог закону відповідачем дотримано. При попередженні позивачки про наступне звільнення їй було запропоновано усі вакантні посади наявні у КП "Плесо" (а.с. 96-97) . 29.02.2016 року позивачку було звільнено з роботи у зв'язку із скороченням посади згідно п.1 ст. 40 КЗпП України на підставі наказу № 34-к/тр від 29.02.2016 року (а.с.98). Та обставина, що у відповідача відбулися зміни в організації виробництва і праці позивачкою не заперечується. Звертаючись із позовом [PERSON] посилається на те, що при звільненні її з роботи, їй не було запропоновано вільну посаду провідного фахівця до відділу розвитку прибережної інфраструктури, оскільки вона мала переважне право для зайняття даної посади. Про те, із досліджених матеріалів справи , встановлено, що посада провідного фахівця у відділі розвитку прибережної інфраструктури, передбачає виконання робіт, пов"язаних з економічними розрахунками, відповідно до посадової інструкції затвердженої генеральним директором КП "Плесо" 26.02. 2016 року Д.Пікаловим, з якою була ознайомлена [PERSON] а тому на дану посаду була прийнята [PERSON] з наявною економічною освітою, яку було переведено наказом № 37-тр від 01.03. 2016 року на підставі заяви від 16.12. 2015 року, у зв"язку з скороченням посади провідного інженера виробничо-технічного відділу, яка працювала у даному підприємстві з 14.02. 2001 року, тобто протягом 15 років та мала відповідну економічну освіту, яка вимагалася для роботи на новій посаді, що підтверджується наявним дипломом. Отже, твердження позивачки про наявність у неї переважного права на переведення її на посаду провідного фахівця є безпідставними, оскільки позивачка хоча і має 12 років безперервної роботи , але кваліфікацію має інженера - механіка. Разом із цим таке твердження позивача, зокрема, про те, що їй не було запропоновано усі наявні на час її звільнення посади, спростовується її власноручним підписом під переліком вакантних посад про не згоду перейти на запропоновані посади. Бажання перейти на інші посади позивачка при цьому не висловила (а.с. 96 зв. п.27 списку). Судом перевірено наявність вакантних посад на час звільнення позивача та встановлено, що вакантними залишилися ті посади, що були запропоновані позивачці, але вона бажання на зайняття будь якої з них не виявила та із заявою про переведення на іншу вакантну посаду не зверталася ( а.с. 68- 79; 80 -91). Відповідно до ст. 64 ГК України підприємству надане право самостійно визначати свою організаційну структуру, чисельність працівників і штатний розпис. Представник відповідача зазначив у судовому засідання, що підставами для проведення скорочення на КП "Плесо" були письмові доручення Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища. Так, листом Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища КМДА від 02.10. 2015 року № 064-9882 зобов"язано КП "Плесо" розпочати перші заходи по скороченню штатної чисельності працівників ( а.с.43). Також, рішенням наради від 23. 10. 2015 року ( Протокол № 25), з питань виконання заходів з санітарного очищення територій пляжів та зон відпочинку біля води сторонньою підрядною організацією в 2015 році було інформовано про необхідність додаткового скорочення штату працівників ( а.с.44-47). На виконання вказаних вище доручень 28.10. 2015 року адміністрацією КП "Плесо" було проведено перші збори з запрошенням керівників структурних підрозділів та голів профспілкового комітету та первинної профспілкової організації КП "Плесо" з питання інформування працівників підприємства щодо скорочення чисельності працівників. Протокол КП "Плесо" від 28.10. 2015 року ( а.с. 48-49). 28.10. 2015 року листами № № 4585 та 4586 адміністрацією КП "Плесо" було офіційно повідомлено дві наявні на підприємстві профспілкові організації про необхідність проведення скорочення чисельності працівників ( а.с. 50;51) На виконання розпоряджень Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища, генеральним директором КП "Плесо" 10.12. 2015 року видано наказ № 164 " Про затвердження змін до організаційної структури", яким було змінено схему підпорядкування керівників служб підприємства ( а.с. 59) Пунктом 1.1 Статуту КП "Плесо" зі змінами та доповненнями визначено, що підприємство підпорядковується Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища, вимоги якого ще й як головного розпорядника бюджетних коштів є обов"язкові для виконання. Пунктом 7.3.3. Статуту генеральному директору КП "Плесо" надано право затверджувати структуру і штатний розклад підприємства ( а.с. 99-118) Таким чином, прийняття рішення про скорочення чисельності працівників підприємства входить саме до компетенції генерального директора та Департаменту міського благоустрою та збереження природного середовища. Також відповідно Посадової інструкції посади провідного інженера з підготовки виробництва, на даній посаді інженера працювала особа з вищою освітою будівельника. На підприємстві були вільні тільки посади за іншими професіями, які й були запропоновані позивачці й від яких вона відмовилася. Окрім того, в протоколі профкому № 7 від 11.02. 2016 року жодних порушень трудового законодавства при звільненні позивачки не зазначено ( а.с.11-14). Про те, думка профкому щодо неврахування з боку підприємства певних даних та факторів не може вважатися належним обгрунтуванням заборони на звільнення, так як законодавством не надано профспілкам права контролювати діяльність підприємства, а зобов"язані контролювати дотримання прав працівників. Згідно ч. 3 ст. 64 цього Кодексу підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис. Отже, оскільки позивачка згоди на переведення її на іншу посаду не надала,у зв'язку з цим у відповідача були підстави для проведення звільнення позивачки, оскільки посада, яку вона займала, була скорочена. При звільненні позивачки з роботи їй було виплачено усі належні платежі, що підтверджується дослідженими у судовому засіданні доказами та не заперечувалося позивачкою та її представником. За викладених обставин суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог. Виходячи з наведеного, суд приходить до висновку, що права позивачки при звільненні останньої з роботи порушені не були, а звільнення проведено у відповідності до вимог закону, а тому в вимогах про поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу, слід відмовити. Як зазначено в ст.ст.57, 58 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України власником або уповноваженим ним органом моральна шкода відшкодовується працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв"язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Свої вимоги про відшкодування моральної шкоди позивач обґрунтовувала тим, що незаконне звільнення призвело до моральних страждань, порушення нормальних життєвих умов, зокрема, вона неочікувано втратила заробіток і на даний час ніде не працює та змушена докладати додаткових зусиль для організації свого життя. В судовому засіданні позивачкою та її представником не доведено наявність моральних страждань, які були б спричинені в результаті протиправних дій відповідача, жодні докази наявності моральної шкоди не наведені. Суд, вирішуючи справу в межах вимог та на підставі наданих до суду доказів, враховуючи встановлені в судовому засіданні обставини, приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди, які є похідними позовних вимог [PERSON] про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, заявлені безпідставно та не підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Стаття 12 ЦК України передбачає, що особа вільно, на власний розсуд, обирає способи захисту цивільного права. Як правило, особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права частіше за все визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Під способом захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed