Jurisdiction: civil
Date: 2021-12-02 00:00:00

В лютому 2020 року АТ КБ "Приватбанк" звернулось до суду з позовом до відповідачів, в якому просить стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 85МК/2006 від 15.12.2006 року у розмірі 42 036,88 доларів США , що за курсом НБУ станом на 11.12.2019 року складає 995 433,32 грн., яка складається з заборгованості по відсоткам за корситування кредитом 37 550,26 долари США та пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором у розмірі 90 447,07 долари США , стягнути солідарно судові витрати. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 15 грудня 2006 року між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 85МК/2006, у відповідності до умов якого позичальник отримав кредит у розмірі 69 000, 00 доларів США на термін до 15.12.2016 року зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався щомісяця та у визначені строки здійснювати погашення частини суми заборгованості, за відсотками за користування кредитом, комісією та інші витрати згідно кредитного договору. В забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 85МК/2006 між АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники. У порушення умов вказаного кредитного договору про належне, повне і своєчасне виконання зобов`язань, відповідачі зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконують, позичальник не сплачує щомісячні платежі, в результаті чого станом на 11.12.2019 року [PERSON] має заборгованість у розмірі 160 936,97 доларів США, яка складається з наступного: 28 453,02 заборгованість за тілом кредиту, 37550,26 доларів СШа заборгованість по відсоткам за користування кредитом , 4 486,62 долари США заборгованість по комісії за корситування кредитом, 90 447,07 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь яку частину суми заборгованості за кредитом. Таким чином заборгованість до стягнення становить 42 036,88 долари США, яка складається з 37550,26 доларів СШа заборгованість по відсоткам за користування кредитом та 90 447,07 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Відповідно до п.5 договору поруки позивачем було направлено вимогу на адресу відповідачів із зазначенням невиконаних зобов`язань за довговором, проте вимога залишена без задоволення. У вересні 2020 року відповідачем [PERSON] подано до суду заяву про застосування строків позовної давності , в якій він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, які заявлені поза межами строків позовної давності. В обґрунтування своєї заяви посилається на те, що строк дії кредитного договору закінчився 15.12.2016 року. Кредитним договором передбачено, що позичальник зобов`язаний погашати кредитну заборгованість рівними ануїтетними платежами 1172,50 доларів США 20-22 числа кожного місяця, таким чином умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Проте виходячи з наданого позивачем розрахунку позовних вимог вбачається, що заборгованість почала утворюватися з 21 лютого 2012 року , таким чином позивач знав про порушення свого права ще з лютого 2012року, а позов подав лише у лютому 2020 року. У вересні 2020 року відповідачка [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить відмовити у задволенні позовних вимог, заявлених до неї як до поручителя оскільки відповідно до ч. 4 ст. 559 ЦК України порука є припиненою. У жовтні 2020 року АТ КБ "Приватбанк" надало до суду відповідь на заяву про застосування строків позовної давності, в якому зазначило, що отримані відповідачем кредитні кошти до теперішнього часу банку не повернуті, а відповідно до п.4.7 договру строк позовної давності за кредитним договром збільшено до 5 років. Згідно умов договру строк виокнання зобов`язань спливає 15.12.2016 року , тобюто позивач звернувся до суду до спливу строку позовної давності. У зв`язку з цим, обставини на які відповідач посилається, не відповідають дійсності, а строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду. Враховуючи викладене, просить суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Ухвалою суду \~ про забезпечення доказів від \~22.09.2020 року \~ \~витребувано у позивача АТ КБ "Приват Банк" розгорнуту виписку по рахунку за договором № 85МК/2006 від 15.12.2006 року укладеним на ім`я [PERSON] (ІПН : [NUMBER] ). До підготовчого засідання, призначеного судом на 25.03.2021 року на адресу суду надійшли на виконання вимог ухвали суду витребувані докази. Ухвалою суду від 25.03.2021 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її розгляд по суті у відкритому судовому засіданні на 07.07.2021. Судовий розгляд справи неодноразово відкладався за клопотаннями представників сторін. У судове засідання представник позивача не з`явився, в позовній заяві просив розглядати справу за його відсутності на підставі наявних в матеріалах справи доказів. Представник відповідачів адвокат Труба К.Б. у судове засідання не з`явилася, надала до суду заяву, в якій просила розглядати справу за їх відсутності та відмовити у задоволенні позову за спливом строку позовної давності до вимог до основного позичальника та припиненням поруки щодо вимог, заявлених до поручителя за кредитним договором. Відповідно до п. 3 ст. 211 ЦПК України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, враховуючи неявку в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази в їх сукупності, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. З матеріалів справи судом встановлено, що 15.12.2006 року між ПАТ КБ "Приват Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір 85МК/2006, у відповідності до умов якого останній отримав кредит у розмірі 69 000, 00 доларів США на термін до 15.12.2016 року ( строк погашення кредиту - п. 1.3 Договору) зі сплатою відсотків за користування кредитом. Згідно умов договору [PERSON] зобов`язався щомісяця та у визначені строки згідно Графіку погашення кредиту, які є додатком до договору та невід`ємною його частиною, здійснювати погашення частини суми заборгованості, проценти за користування кредитом, комісію, а також інші витрати. Так, відповідно до п. 3.1. договору банк зобов`язується надати позичальникові кредитні кошти , а за користування кредитом позичальник на умовах , передбачених п.п. 2.4.1, 3.3., 3.4 даного Договору, сплаує відсотки у розмірі 12% річних, відповідно до п.3.8 Договору позичальник також сплачує Банку винагороду за ведення кредитної справи у розмірі 0,25 % від суми виданого кредиту щомісяця . В пункті 3.2. договору зазначено, що у відповідності до ст.212 ЦК України при порушенні позичальником зобов`язань з погашення кредиту , передбачених п.1.3, 2.3.1, 3.3. даного договору позичальник сплачує Банку відсотки за користування кредитом в розмірі 32 % річних, розраховані від суми непогашеного залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до п. 3.3. даного договору, повернення кредиту та сплата відсотків за його корситування здійснюється в порядку та строки згідно Графіку погашення кредиту і відсотків, які оформлюються у вигляді додатків к цьому договору і є його невід`ємними частинами. Суми платежів зазначені в Графіках погашення кредиту та відсотків включають заборгованість по кредиту та відсоткам за корситування кредиту. При несплаті відсотків та /або частини кредиту у вказану в графіках дату сплати вони вважаються простроченими. Відповідно до п. 2.3.1 даного договору Банк має право при порушенні позичальником обов`язків, передбачених умовами даного договору вимагати дострокового повернення кредиту, сплати відсотків та інших платежів, виконання всіх обов`язків за договором в повному обсязі - на дату направлення позичальнику відповідного повідомлення. Також банк має право розірвати договір або в односторонньому або в судовому порядку зі сплатою позичальником усіх зобов`язань в повному обсязі на дату такого розірвання. Відповідно до п. 2.3.6 даного договору Банк має право при порушенні позичальником обов`язків, передбачених умовами даного договору - стягнути кредит до настання строку остаточного погашення. Згідно Графіку-додатку № 1 до Договору періодом сплати вважати період, вказаний у відповідному місяці, а це 20-22 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором здійснюється в наступному порядку: щомісяця в Період сплати Позичальник повинен надавати Банку кошти (щомісячний платіж) у сумі 1172,50 долларів США згідно Графіку погашення кредиту для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, комісії. Графік підписано сторонами без зауважень та є невід`ємною частиною кредитного догвору № 85МК/2006 від 15.12.2006. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору у разі порушення позичальником будь-якого зобов`язання по сплаті відсотків та строків повернення кредиту, комісії, передбачених Договором - Банк має право нараховувати пеню у розхмірі 0,2% від суми непогашеного платежу за кожен день прострочення , но не більше полдвійної облікової ставки НБУ за відповідний період. За п.4.2 Договору- нарахування неустойки за кожен випадок порушення договору здійснюється протягом 3 років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане позичальником. Відповідно до п. 4.4 кредитного договору - сторони дійшли згоди , що при непогашенні кредиту у строки , встановлені п. 1.3 ( а це 15.12.20016), п. 2.3.1- - при достроковій вимозі погашення кредиту в повному обсязі при порушенні умов договру, п. 3.3.- погашення кредиту згідно Графіку щомісячних платежів - заборгованість в частині своєчасно непогашеної суми кредиту вважається простроченою. На залишок заборгованості по простороченій суми кредиту розрахунок процентів здійснюється у відповідності до п.3.2 даного договору з дати виникнення простроченої заборгованості. Відповідно до п. 4.7 кредитного договору сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитів, винагороди, неустойки - пені, штрафу за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Відповідно до копії договору поруки від 15.12.2006 року в забезпечення зобов`язань [PERSON] за кредитним договором № 85МК/2006 від 15.12.2006 рокуміж АТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір поруки, відповідно до якого поручитель та позичальник відповідають перед банком як солідарні боржники в повному обсязі. Згідно п.5 цього Договору передбачено, що у випадку невиконання боржником якого-небудь обов`язку , передбаченого договором, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу з заначенням невиконаного обов`язку , який поручитель повинен виконати протягом 5 днів з дня отримання вимоги. Відповідно до п. 10- 11 договору поруки № цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором, строк позовної давності , в межах якого сторони можуть звернутися до суду з вимогою про захист свого права чи інтереса - встановлюється протягом 5 років. Відповідно до розрахунку заборгованості, доданого до позовної заяви, станом на 11 грудня 2019 року [PERSON] має заборгованість за тілом кредиту - 28453,02 долари США, останній платіж у розмірі 523,17 доларів США був здійснений 20.06.2014 року Заборгованість за відсотками за користування кредитом у розмірі 37 550,26 доларів США -останній платіж у розмірі 395,66 доларів США був здійснений 20.06.2014 року. При цьому вбачається, що з 23.10.2012 року - вже почалися нараховуватися відсотки з розрахунку 32% річних. Також заборгованість з пені у розмірі 90 447,07 доларів США, при чому пеню Банк безперервно став нараховувати з 10.06.2013 року.- останні платежі у розмірі 200 та 100 доларів США були здійснені 21.11.2014 та 20.01.2015 року, а перед цим - 20 червня 2014 року. При цьому Банком не обгрунтовано, яким чином позичальником вносилися ці платежі саме на погашення пені, адже пунктом 3.3 кредитного договору передбачено, що кошти для погашення заборгованості направляються перш за все на уплату прострочених відсотків, далі відсотків по кредиту, далі простроченої заборгованості за кредитом. Заборгованість з комісії становить 4486,62 доларів США - при чому з розрахунку вбачається, що останній платіж був здійснений 20 січня 2014 року. З виписки по рахунку позичальника [PERSON] вбачається, що щонайменше з жовтня-листопада 2012 року Банком здійснювався "винесення процентів за кредитом на прострочку". Наявність заборгованості за кредитним договором зумовила звернення АТ КБ «ПриватБанк» до суду за захистом своїх прав, спірні правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (далі - ЦК України). Стороною відповідача не спростовано, що позичальник [PERSON] виконав зобов`язання перед АТ КБ "ПРИВАТБАНК" у повному обсязі, і, що банк безпідставно звернувся до суду з вказаним позовом про стягнення суми заборгованості за кредитом , на даний час заборгованість за договором не погашає, що є порушенням законних прав АТ КБ «ПриватБанк» Оскільки законодавством не передбачено вимагати від боржника повернення лише повної суми заборгованості, а кредитодавець на свій розсуд може вимагати від боржника будь-яку частину суми заборгованості за наданим кредитом. Відповідач зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав, оскільки належні докази про це відсутні, чим порушив умови договору та норми чинного законодавства, тому у позивача виникло право вимагати виконання зобов`язання за договором. Кредитор відповідне право вимоги реалізував шляхом пред`явлення до позичальника позову про стягнення боргу за кредитним договором і визначив складові такої заборгованості на власний розсуд. Позивач надав до суду копії зазначених документів, розрахунок заборгованості по кредиту, виданий посадовою особою позивача, який являється допустимим доказом у справі, а відповідач не надав суду жодного належного доказу, що спростовують наявність кредитних відносин та не спростував подані позивачем розрахунки заборгованості за таким кредитним договором, суд перевіряв розрахунок лише в межах пред`явлених вимог за відсотками за користування кредитом та пенею, в іншій частині розрахунок не досліджувався, адже вимоги за таким не пред`явлено. Відповідно до ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Щодо позовних вимог до поручителя [PERSON] суд зазначає наступне. Строк поруки не є строком для захисту порушеного права. Це строк існування самого зобов`язання поруки. Таким чином, і право кредитора, і обов`язок поручителя по його закінченні припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, в тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Так, боржник зобов`язався повернути кредит у строк до 15.12. 2016 року, а оскільки банк звернувся до поручителя з позовом 25.02.2020 року, тобто із пропуском зазначеного в частині четвертій статті 559 ЦК України шестимісячного строку, тому у суду є підстави для відмови у позові у зв`язку із припиненням права кредитора на задоволення своїх вимог за рахунок поручителя. Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою. За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Виходячи з приписів ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, а поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України ( в редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин - час припинення дії кредитного договору) порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Порука - це строкове зобов`язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб`єктивне право кредитора. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб`єктивного права кредитора й суб`єктивного обов`язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред`явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію такого виду забезпечення виконання зобов`язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення «пред`явлення вимоги» до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред`явлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред`явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України логічним є висновок, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов`язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов`язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов`язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Зазначені правові висновки викладені Верховним Судом України, зокрема у постановах від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, від 20 квітня 2016 року у справі № 6-2662цс15, від 29 березня 2017 року у справі № 6-3087цс16. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 13 червня 2018 року у справі № 408/8040/12 (провадження № 14-145цс18) не встановила підстав відступити від наведених висновків та вказала, що у разі пред`явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку виконання відповідної частини основного зобов`язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов`язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов`язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). У постанові від 25.04.2018 року у справі № 641/9926/15-ц Велика палата Верховного Суду дійшла висновку про те, що строк пред`явлення кредитором вимоги до поручителя має обчислюватися з моменту настання строку виконання зобов`язання у повному обсязі. При цьому сама лише умова договору поруки про дію поруки до повного виконання позичальником та/або поручителем своїх зобов`язань за договором не може розглядатися судом як установлення строку дії поруки; термін має визначатися календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Відповідно до п. п. 10 договору поруки цей договір набирає чинності з моменту його підписання сторонами і діє до повного виконання зобов`язань за кредитним договором. Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов`язань боржника за кредитним договором не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України ( не сівдчить про таке і зміст п.11 догвору - який окремо зазначає лише про строк звернення до суду з вимогою про захисть свого права чи інтересу), тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 цього Кодексу, про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Таким чином, вимоги до поручителя банк мав право заявити до спливу шести місяців з моменту , коли дізнався про порушення свого права з простроченням ( а це щонайменше з серпня -вересня 2014 року, як-то протягом декількох місяців поспіль ) внесення позичальником чергового обов`язкового платежу згідно Графіку , або в будь-якому разі протягом 6 місяців з дня закінчення строку договору і настання остаточної дати повернення кредиту , який сплив 16 червня 2017 року , тому ПАТ КБ ПриватБанк пропустив встановлений статтею 559 ЦК України строк на пред`явлення позову до поручителя з врахуванням звернення до суду з позовом у лютому 2020 року. Отже, непред`явлення кредитором вимоги до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання у разі, якщо строк дії поруки не встановлено, є підставою для припинення останнього, а отже, і обов`язку поручителя нести солідарну відповідальність перед кредитором разом із боржником за основним зобов`язанням. Отже, в частині задоволення позовних вимог АТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості слід відмовити у зв`язку з пропуском шестимісячного строку пред`явлення вимоги до поручителя. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором з [PERSON] . Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з пунктами 3 та 4 частини першої статті 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримувати визначені у договорі строки (терміни), зокрема щодо сплати процентів, а прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Поняття «строк договору», «строк виконання зобов`язання» та «термін виконання зобов`язання» згідно з приписами ЦК України мають різний зміст. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. А згідно з частиною другою цієї статті терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами, а термін - календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (стаття 252 ЦК України). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Цей строк починає спливати з моменту укладення договору (частина друга вказаної статті), хоча сторони можуть встановити, що його умови застосовуються до відносин між ними, які виникли до укладення цього договору (частина третя цієї статті). Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору (частина четверта статті 631 ЦК України). Відтак, закінчення строку договору, який був належно виконаний лише однією стороною, не звільняє другу сторону від відповідальності за невиконання чи неналежне виконання нею її обов`язків під час дії договору. Поняття «строк виконання зобов`язання» і «термін виконання зобов`язання» охарактеризовані у статті 530 ЦК України. Згідно з приписами її частини першої, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). З огляду на викладене строк (термін) виконання зобов`язання може збігатися зі строком договору, а може бути відмінним від нього, зокрема коли сторони погодили строк (термін) виконання ними зобов`язання за договором і визначили строк останнього, зазначивши, що він діє до повного виконання вказаного зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду зробила висновок, викладений у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (провадження № 14-10цс18), що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені нормою частини другої статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Проте, як вбачається з наданого позивачем розрахунку позовних вимог вбачається, що Банком нараховувалася відсотки за кредитом у розмірі 32% річних та пеня і після 16 грудня 2016 року. Так, станом на дату закінчення строку кредитного договору розмір відсотків становив 16 406,50 доларів США, а пені 85718,17 доларів США. З розрахунку заборгованості, доданому позивачем до позовної заяви, вбачається, що з 20 червня 2014 року відповідач [PERSON] припинив сплату тіла та відсотків по кредиту взагалі, 20 січня 2015 року було зараховано 100 доларів США на погашення пені, прострочення внесення чергових платежів відбулось ще у жовтні 2012 року. В межах цього позову АТ КБ "ПриватБанк" пред`явлено до стягнення відсотки за користування кредитом за весь період строку кредитування і по 11.12.2019 року у розмірі 37 550,26 доларів США. З урахуванням системного аналізу приписів чинного законодавства та матеріалів справи, суд зазначає, що право АТ КБ "ПриватБанк" нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припинилось після спливу визначеного договором строку кредитування, тобто після 15.12.2016 року. З огляду на викладене, позовні вимоги до відповідача про стягнення відсотків за користування кредитом за період з 15.12.2016 року по 11.12.2019 року задоволенню не підлягають у зв`язку з безпідставністю цих вимог. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»- суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. У рішенні від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "ЮКОС" проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив: "Позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Боржник має певні матеріально-правові права, які безпосередньо пов`язані з позовною давністю. Будь-який суд національної юрисдикції, вирішуючи питання про пропуск кредитором позовної давності, фактично вирішує питання не тільки про право кредитора на звернення до суду за захистом свого порушеного права, але й про право боржника бути звільненим від переслідування або притягнення до суду". Тобто, згідно практики Суду суб`єктивне матеріальне право безпосередньо пов`язане з позовною давністю; боржник має право після пропущення кредитором строку позовної давності бути звільненим від свого обов`язку перед кредитором (звільненим від переслідування та притягнення до суду). За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Приписами ч. 1 ст. 259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Частинами четвертою, п`ятою статті 267 ЦК України передбачено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Приписами ч.1 ст.259 ЦК України визначено, що позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Як вбачається із матеріалів справи, відповідач у вересні 2020 року звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності. Відповідно до п. 4.7 кредитного договору сторони погодили, що терміни позовної давності по вимогах про стягнення кредиту, відсотків за користування кредитів, винагороди, неустойки - пені, штрафу за даним договором встановлюються сторонами тривалістю 5 років. Згідно з умовами п.3.3 кредитного договору позичальник зобов`язується повернути кредит згідно порядку та в строки, які вказані у Графіку повернення, який є невід`ємниою частиною договру - тобто рівними платежами у строк 20 (21-22) числа кожного місяця . Повне погашення кредиту повинно бути проведено в останній день строку, вказаного в п.1.3 даного договору - 15.12.2016. Відповідно до п. 3.3 кредитного договору у разі порушення термінів оплати, передбачених Графіком на дату сплати - такі платежі вважаються простроченими. Аналогічні положення місяться в п. 4.4 кредитного Договору. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою статті 261 ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Зміст договору як угоди (правочину) складає сукупність визначених на розсуд сторін та погоджених ними умов, в яких закріплюються їх права і обов`язки, що складають зміст договірного зобов`язання (частина перша статті 628 ЦК України). Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості (частина третя статті 509 ЦК України, пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). У цій справі сторони погодили строк кредитування, термін закінчення кредитування, а також термін щомісячного виконання зобов`язання. Так, суд встановив, що 15 грудня 2006 року сторони уклали договір, за умовами якого відповідач отримав на термін до 15 грудня 2016 року кредитні кошти у розмірі 69 000, доларів США, які зобов`язаний повернути зі сплатою відсотків у розмірі 12 % річних. Повернення кредиту та сплату відсотків відповідач мав здійснювати щомісячними платежами, надаючи позивачеві 20 (21-22) числа кожного місяця кошти у сумі 1172,50 доларів США (щомісячний платіж) для погашення заборгованості за кредитним договором. Тобто, сторони погодили порядок і строки виконання зобов`язання, однак не встановили строк договору, вказавши тільки, що відповідач отримав кредитні кошти на термін до 15 грудня 2016 року. Відповідно до п.5.2 кредитного договору, договір може бути змінений у встановленому цим договором порядку. Як убачається із пунктів 3.3,4.4. кредитного договору, у разі порушення термінів оплати, передбачених Графіком платежів як невід`ємною частиною договору - заборгованість вважається простроченою. Із розрахунку заборгованості, наданої АТ КБ «Приватбанк», вбачається, що з 20 червня 2014 року [PERSON] припинив сплату тіла кредиту, а прострочення сплати відсотків відбулося ще в жовтні 2012 року. Тобто щонайменше з вересня 2014 року АТ КБ "Приватбанк" знав про порушення позичальником умов договору кредиту, проте не здійснював жодних заходів для відновлення своїх прав щодо кредитного договору, а тільки 18 грудня 2019 року, тобто через 5 років 6 місяців, були направлені повідомлення на ім`я позичальника і поручителя про порушення умов кредитного договору . З правового висновку, висловленого Верховним Судом України в постанові від 11 жовтня 2017 року у справі № 6-1674цс17 вбачається, що змінивши строк виконання основного зобов`язання, банк зобов`язаний пред`явити позов до боржника протягом трьох років (в даному випадку п`яти років) від дати, коли банк дізнався про порушення свого права, тобто з дати невиконання боржником свого зобов`язання. Отже, оскільки за умовами договору відповідач мав виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів 20 числа кожного місяця, перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення строку кредитування у договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Боржник [PERSON] первинно взяв на себе зобов`язання повернути суму кредиту з відповідними процентами до 15.12.2016 року, сплачуючи її частинами (щомісячними платежами) згідно з Графіком платежів. Як вбачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі Боржник повинен був здійснювати 20 (21-22) числа кожного місяця, тому відповідно до статті 261 ЦК України, початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Згідно з ч.3 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таку письмову заяву представником відповідача подано до суду 22 вересня 2020 року. Відповідно до ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності є підставою для відмови у позові. Представник позивача не просив суд визнати причини пропущення позовної давності поважними, не ставив таке клопотання на розгляд суду та не скористався своїм правом надати суду підтверджуючі документи в обґрунтування поважності пропуску строку позовної давності. Позивач звернувся до суду з позовом 25 лютого 2020 року, тобто після спливу позовної давності за щомісячними платежами , які повинні бути сплачені позичальником до 24 лютого 2015 року включно. За такого, з відповідача на користь позивача з [PERSON] підлягають стягненню відсотки за корситування кредитом, нараховані з 04.03.2015 по 16.12.2016 року включно у загальному розмірі 13 016,55 доларів США ( поточні та прострочені). Що стосується вимог про стягнення з відповідача пені у розмірі 90 447,07 доларів США, то відповідно до п. 4.2 кредитного договору - нарахування неустойки здійснюється за кожний випадок невиконання зобов`язань протягом трьох років з дня, коли відповідне зобов`язання повинно було бути виконане. 28 березня 2018 року за результатами розгляду справи №444/951 Великою Палатою Верховного Суду було ухвалено постанову в якій містяться цілий висновків які мають значення для нашої справи, та є обов`язковими в силу ст. 263 України, а саме: «На відміну від обчислення позовної давності для вимоги про стягнення штрафу, позовна давність за вимогою про стягнення пені обчислюється окремо за кожен день (місяць), за який нараховується пеня. Право на позов про стягнення пені за кожен (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюєш того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права на стягнення пені. У постанові від 6 листопада 2013 року у справі № 6-116цс13 Верховний Суд України аналізуючи приписи статей 266 і частини другої статті 258 ЦК України, дійшов висновку, що можливість стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається у межах позовної давності за основною вимогою з дня (місяця), з якого вона нараховується. Перебіг позовної давності для стягнення неустойки (пені, штрафу) за кожним прострочених щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу». Оскільки Банк звернувся до суду з позовом про стягнення пені , яка нараховувалася банком поза межами трьох річного строку нарахування - навіть з дня, коли повинен бути остаточно погашений кредит - то у задоволенні цих вимог слід відмовити за спливом строку позовної давності. Також суд вважає за необхідне зазначити наступне. Так зі змісту позовних вимог вбачається, що Банк просив стягнути заборгованість за кредитним договором у розмірі 42 036,88 доларів США, яка складається з 37550,26 доларів США заборгованості по відсоткам та 90 447,07 доларів США пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. Суду не обов`язково мати спеціальні знання, а достатньо простим математичним шляхом обрахувати, що 37550,26 + 90 447,07 не дорівнює 42 036,88. Натомість, базові математичні знання дозволяють суду обчислити, що різниця між загальною сумою позовних вимог і сумої процентів ( 42 036,88- 37550,26) становить 4486,62 долари США, що згідно наданого Банком розрахунку заборгованості становить розмір заборгованості з комісії. За змістом ст.11, 202,626 ЦК України договір є правочином. Загальні вимоги, додержання яких є необхідними умовами для чинності правочину, передбачені ст.203 ЦК України, зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.204 ЦК України встановлена презумпція правомірності правочину, тобто правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Правові наслідки недійсності нікчемного правочину, які встановлені законом, не можуть змінюватися за домовленістю сторін. Надаючи оцінку доводам позивача щодо правомірності включення умови про сплату щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд виходить з того, що в силу вимог ст.47,55 «Про банки та банківську діяльність» (в редакції, чинній на час укладання між сторонами кредитного договору) Банк має право надавати банківські та інші фінансові послуги (крім послуг у сфері страхування), а також здійснювати іншу діяльність, визначену в законі. Банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. При цьому, за змістом п.17 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» послугою визнається діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. За змістом ст.1054 ЦК України надання грошових коштів за укладеним кредитним договором є обов`язком Банку із зустрічним обов`язком Позичальника повернути кредит та сплатити проценти за користування ним. Оскільки послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, тому встановлення кредитором будь-яких зборів, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, не відповідають змісту кредитних відносин. Така дія як обслуговування кредитної заборгованості не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Така операція відповідає економічним потребам лише самого банку та здійснюється при реалізації прав та обов`язків за кредитним договором, тому такі дії банку не є послугами, що об`єктивно надаються клієнту-позичальнику. Вказаний висновок узгоджується із висновками, викладеними у постановах Верховного Суду від 16 жовтня 2019 року у справі №369/9293/15-ц, від 02 вересня 2019 року у справі №361/7528/17, від 09 грудня 2019 року у справі №524/5152/15-ц. Позивачем не надано інформації які конкретно послуги включає обслуговування кредитної заборгованості крім встановлених частиною першою статті 11 Закону України «Про споживче кредитування» ( п.1.2 договру передбачено мета кредитування: споживчі потреби) , що надаються безоплатно, а також які здійснюються на власну користь банку. Враховуючи наведене, оскільки відповідачу встановлено плату за ведення кредитної справи, які за законом повинні надаватись безоплатно, суд констатує, що положення пункту 3.8 ( в межах позовних вимог) кредитного договору щодо обов`язку позичальника сплачувати комісію в терміни та у розмірах, є нікчемними. Адже обслуговування кредитної заборгованості само по собі не є окремою послугою в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому встановлення Банком в кредитному договорі комісії за обслуговування кредитної заборгованості обмежує права споживача-фізичної особи порівняно з правами, встановленими вказаним Законом, у зв`язку з чим така умова є нікчемною (недійсною в силу ч.5 ст.12 Закону України «Про споживче кредитування» та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, вимога Банку про стягнення суми заборгованості за щомісячною комісією у розмірі по 172,50 долари США , у загальній сумі 4486,62 долари США також не підлягає задоволенню. З огляду на викладене, оцінивши надані сторонами докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, а також належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, перевіривши всі доводи і заперечення сторін, суд дійшов висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог АТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] , в частині стягнення з відповідчаа відсотків за корситування кредитом в межах 5-річного строку позовної давності і до закінчення терміну дії договору - а саме за період з березня 2015 по грудень 2016 року. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формування рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі змісту статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки в світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі Проніна проти України). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача [PERSON] , на корсить позивача пропорційно до задоволених позовних вимог у розмірі 4623 грн 48 коп ( 308 231, 9 грн ( еквівалент за курсом НБУ на час подачі позову до задволених позовних вимог) / 995433,32 грн х 14931,5 грн). На підставі вище викладеного,

Outcome: partial