Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-24 00:00:00

Позивач звернувся до Дарницького районного суду м. Києва з позовом, в якому просив про наступне (зі змінами від 15 жовтня 2015 року). 1.Визнати нікчемними умови Договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2010 року між відповідачем та позивачем, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кирилюком Д.В. (реєстровий номер 868) які містяться у пункті 9 "Право власності на придбану квартиру згідно ч.1 ст.697 Цивільного кодексу України виникає у Покупця 01 квітня 2020 року", "....та згідно ст.334 Цивільного кодексу України з моменту державної реєстрації Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру" і пункт 14. 2.Тлумачити в частині умови п.9 Договору купівлі-продажу квартири від 17.03.2010 року між відповідачем та позивачем "...Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру лише після повного розрахунку з Продавцем і після 01 квітня 2020 року", таким чином: "...Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру як до, так і після 01 квітня 2020 року, лише після повного розрахунку з Продавцем". В обґрунтування позовних вимог у позові зазначено, що згідно з умовами Договору купівлі-продажу (далі Договір), укладеного сторонами 17.03.2010 року, та посвідченого нотаріально, позивач є покупцем квартири за адресою: [ADDRESS], а відповідач є її продавцем. У пункті 9 вказаного Договору, зокрема передбачені наступні умови. Згідно ст.657 Цивільного кодексу України цей Договір підлягає Державній реєстрації. Право власності на придбану квартиру згідно ч.1 ст.697 Цивільного кодексу України виникає у Покупця 01 квітня 2020 року та за умови слати в повному обсязі ціни майна, що встановлена цим Договором, та згідно ст.334 Цивільного кодексу України з моменту державної реєстрації Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру лише після повного розрахунку з Продавцем і після 01 квітня 2020 року. У пункті 14 вказаного Договору передбачені наступні умови. Право власності на квартиру Покупець набуває з дня державної реєстрації цього Договору з врахуванням викладеного в п.9 Договору. Проте, умови Договору, які вказані у пункті під №1 позовних вимог є нікчемними згідно з положеннями ЦК України щодо змісту договору -купівлі-продажу вказаного майна (в тому числі, посилаючись на ст.697 та ч1 ст.212 ЦК України), а також, згідно з ч.1 ст.203 ЦК України, оскільки їх зміст суперечить положенням цього Кодексу, а умови Договору, які вказані у пункті під №2 позовних вимог належить витлумачити вказаним чином, що передбачено ст.213 ЦК України, оскільки між сторонами виник спір з цього приводу. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та їх обгрунтування, просила позов задовольнити. Представник відповідача надав письмові заперечення проти позову, вважав, що позов є безпідставним, оскільки відсутні правові підстави для його задоволення, зокрема посилаючись на положення ч.2 ст.215 та ч.1 ст.216 ЦК України щодо визначення нікчемного правочину - що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). Проте, відсутній закон, який би встановлював недійсність спірних пунктів вищевказаного Договору. Крім того, зазначив, що вказані вимоги щодо тлумачення спірних пунктів вказаного Договору, фактично є вимогами про зміну цих пунктів. Відповідно до положень ст.60 ЦПК України: кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі; доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст.61 ЦПК України: обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини; обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню; обставини, визнані судом загальновідомими не потребують доказування. Проаналізувавши наведене, норми ЦК України, в тому числі, щодо нікчемності правочинів, письмові заперечення відповідача з додатками, всі інші матеріали справи, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню, враховуючи наступні факти та відповідні ним правовідносини. Згідно з умовами п.10 договору купівлі-продажу (а.с.16, 17), укладеного сторонами 17.03.2010 року та посвідченого нотаріально, технічний паспорт на квартиру, ключі та саму квартиру за адресою: [ADDRESS], відповідач передав позивачу в користування, що є невід»ємною умовою цього договору (яка не визнана недійсною), при цьому дата, яка передбачена сторонами для виконання збов»язань відповідача по сплаті грошових коштів (за які вчинено продаж вказаної квартири) встановлена - до 01 квітня 2020 року (що зокрема вбачається з п.3 та п.9 вказаного договору). У пункті 9 вказаного Договору, зокрема передбачені наступні умови. Згідно ст.657 Цивільного кодексу України цей Договір підлягає Державній реєстрації. Право власності на придбану квартиру згідно ч.1 ст.697 Цивільного кодексу України виникає у Покупця 01 квітня 2020 року та за умови слати в повному обсязі ціни майна, що встановлена цим Договором, та згідно ст.334 Цивільного кодексу України з моменту державної реєстрації Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру лише після повного розрахунку з Продавцем і після 01 квітня 2020 року. У пункті 14 вказаного Договору передбачені наступні умови. Право власності на квартиру Покупець набуває з дня державної реєстрації цього Договору з врахуванням викладеного в п.9 Договору. Ч.1 ст.220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно з вимогами ст.657 ЦК України: договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Проте, сторонами не заперечується, що при укладання вказаного Договору купівлі-продажу ними було виконано вимоги ст.657 ЦК України - щодо форми вказаного Договору купівлі-продажу, який укладений у письмовій формі та посвідчений нотаріально. Ч.1 та ч.2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. При цьому, ч.2 ст.228 ЦК України передбачено, що правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Проте, в обгрунтуванні позову відсутнє як посилання на вищевказане порушення публічного порядку, так і посилання на цей Закон (ст.228 ЦК України) та відповідні докази. Відповідно до положень ч.2 ст.215 ЦК України: недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин); у цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. При цьому, відповідно до положень ч.1 ст.215 ЦК України - недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу є підставою недійсності правочину. Відповідно до положень ч.3 ст.215 ЦК України - якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Проте, позивачем не заявлені вимоги щодо визнання недійсним правочину або його окремих пунктів. Крім того, ст.217 ЦК України передбачає можливість визнання окремих пунктів правочину саме недійсними, а не нікчемними, як і ч.2 ст.215 ЦК України передбачає умови нікчемності всього правочину, а не його окремих пунктів. Отже, враховуючи викладене, а також, що позивачем не доведено, що будь-яким конкретним Законом встановлено недійсність умов (пункту) вищевказаного Договору, які перелічені у позовній вимозі під №1, суд вважає, що ця вимога не підлягає задоволенню, оскільки не грунтується на вимогах діючого законодавства. Відповідно до положень ст.213 ЦК України: зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами); на вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину; при тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Проте, суд вважає, що не підлягає задоволенню і вищевказана вимога під №2 - щодо тлумачення вказаних в них умов Договору, оскільки така вимога фактично є вимогою про вищевказану зміну умов Договору, які викладені в п.9, та відповідного обсягу прав та обов"язків сторін за вказаним Договором, що на думку суду є очевидним, враховуючи вищенаведений первинний зміст таких умов, яким передбачено, що Покупець вправі подати документи для реєстрації права власності на квартиру лише після повного розрахунку з Продавцем і після 01 квітня 2020 року (тобто їх подання до цієї дати вказаними умовами вочевидь не передбачено). Так, згідно зі статтею 3 ЦК України, однією з засад цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України передбачено, що сторони є вільні в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Відповідно до положень ст.526, п.1 ст.530 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору, в тому числі, у встановлений в ньому строк. Крім того, суд враховує презумпцію правомірності правочину (ст.204 ЦК України) та відсутність волевиявлення сторони відповідача на внесення змін до вказаного договору (в тому числі, шляхом вищевказаного тлумачення його окремих умов). Відповідно до вимог ст.88 ЦПК України, судові витрати по справі у виді судового збору в сумі 243 грн. 60 коп. належить зарахувати в доход держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed