Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-15 00:00:00

Позивач звернувся в суд з позовом до [PERSON] та Державної реєстраційної служби України про звернення стягнення на предмет іпотеки, зобов'язання здійснити державну реєстрацію права власності, припинення права власності та користування житловим приміщенням, виселення та стягнення судових витрат. Ухвалою від 27 лютого 2014 року позов в частині вимог до Державної реєстраційної служби України про зобов'язання здійснити державну реєстрацію права власності залишено без розгляду. Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що між 08 грудня 2011 року між ПАТ «Дельта Банк» та ПАТ «УкрСиббанк» був укладений договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 11342016000 від 29.04.2008 року, що був укладений між АКіБ «УкрСиббанк» та [PERSON]. За кредитним договором № 11342016000 від 29.04.2008 року [PERSON] отримав кредит в розмірі 46 500 доларів США зі сплатою 14 % річних за користування кредитними коштами. 31 березня 2010 року Додатковою угодою до договору про надання споживчого кредиту змінено номер договору на 11342016001. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, між АКіБ «УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] було укладено договір іпотеки. Положеннями договору іпотеки передбачено право іпотекодержателя у випадку невиконання іпотекодавцем зобов'язань, а також в інших випадках, передбачених цим договором, задовольнити забезпечену вимогу шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. У зв'язку із невиконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором позивач просить звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі предмета іпотеки у власність позивача, припинити право власності та користування предметом іпотеки відповідача, припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, що зареєстровані і проживають в квартирі, що є предметом іпотеки, виселити відповідача та всіх мешканців із оспорюваної квартири. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі з мотивів наведених в позовній заяві. Просила суд позов задовольнити, оскільки відповідач свої договірні зобов'язання за договором про надання споживчого кредиту належним чином не виконує. Представник відповідача в судовому засіданні проти позову заперечив з мотивів наведених в письмових запереченнях проти позову. Суду пояснив, що позивач обрав невірний порядок звернення стягнення на іпотечне майно, так як згідно умов договору іпотеки та закону передача іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки є позасудовим способом врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки, який реалізовується шляхом укладення окремого договору. Окрім того, відповідача не було повідомлено про зміну кредитора. А тому просив у позові відмовити. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові матеріали справи, судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу порушення права на належне виконання умов кредитного договору, забезпеченого договором іпотеки, умовами якого передбачено право іпотекодержателя задовольнити забезпечену вимогу в один із передбачених договором способів шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами кредиту є розмір кредиту та строк повернення кредиту. 29 квітня 2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк», найменування якого змінено на публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту № 11342016000 за яким банк надав, а позичальник (відповідач по справі) отримав кредит в розмірі 46 500 доларів США з терміном погашення до 27.04.2018 року. (а.с.12-18). Відповідно до п. 1.3.1 договору плата за користування кредитними коштами становить 14 % річних. Додатковою угодою № 1 від 31 березня 2010 року до договору про надання споживчого кредиту № 11342016000 сторони змінили номер договору на 11342016001 та виклали окремі його пункти у зміненій редакції (а.с.22). Із матеріалів справи вбачається, що 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством «УкрСиббанк» (надалі - «Продавець») та Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» (надалі - «Покупець») було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, відповідно до умов якого ПАТ «УкрСиббанк» відступив на користь ПАТ «Дельта Банк» право вимоги, як кредитора за Договорами кредиту, в тому числі за договором про надання споживчого кредиту № 11342016000 (11342016001) від 29.04.2008 року. Відповідно до положень договору Продавець погоджується продати (відступити) права вимоги за кредитами та передати їх Покупцеві, а Покупець погоджується придбати Права вимоги за кредитами та прийняти їх та сплатити Ціну купівлі (а.с.49,52-55). Незважаючи на взяті на себе за кредитним договором зобов'язання, [PERSON] належно їх не виконував, що підтверджується копією довідки про стан заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11342016000 (11342016001) від 29.04.2008 року (а.с.33) та виписки по даному кредитному договору (а.с.36-44). Вказана обставина не була спростована представником відповідача в судовому засіданні. За змістом ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 612 Цивільного кодексу України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не виконав зобов'язання у встановлений договором строк. Статтею 611 ЦК України встановлено правові наслідки порушення зобов'язання, за змістом якої у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема неустойка. Позивачем станом на 19.03.2013 року проведено розрахунок заборгованості за договором про надання споживчого кредиту № 11342016000 (11342016001) від 29.04.2008 року, відповідно до якого нараховано всю суму заборгованості відповідача [PERSON] за договором в сумі 57 526,51 дол. США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на день проведення розрахунку еквівалентно 459 809 грн. 40 коп., з яких: 40 123,34 дол. США - заборгованість за кредитом; 17 403,17 дол. США - заборгованість по процентах. Будь-яких доказів, які б спростовували проведений позивачем розрахунок заборгованості відповідача [PERSON] за вказаним кредитним договором відповідачем не представлено суду. Відповідно до ч. 1 ст. 548 ЦК України виконання зобов'язання забезпечується, якщо це встановлено договором або законом. Види забезпечення виконання зобов'язання визначені ч. 1 ст. 546 ЦК України і такими є неустойка, порука, гарантія, застава, притримання, завдаток. В забезпечення виконання зобов'язань за договором про надання споживчого кредиту № 11342016000 (11342016001) від 29.04.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком «УкрСиббанк» та [PERSON] 29 квітня 2008 року укладено договір іпотеки (а.с.25-28), згідно п. 1.1 якого останній передав в іпотеку банку нерухоме майно, а саме: [ADDRESS] та належить [PERSON] на праві приватної власності в цілому на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 04 листопада 2006 року. Предмет іпотеки складається із двох житлових кімнат. Загальна площа предмета іпотеки складає 63,7 кв.м., житлова - 30,4 кв.м. Відповідно до вимог ст. ст. 3, 4 ЦПК України та ст. 20 ЦК України позивач обрав способом судового захисту вимоги про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, а саме квартиру яка належить позичальнику. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку», якою визначено підстави для звернення стягнення на предмет іпотеки, у разі невиконання або неналежного виконання боржником зобов'язання забезпеченого іпотекою, іпотекодержатель вправі задовільнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. За рахунок предмета іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Статтею 589 ЦК України встановлено, що у разі невиконання зобов'язання забезпеченого заставою, заставодержатель (іпотекодержатель) набуває право звернення стягнення на предмет застави (іпотеки). За рахунок предмета застави, іпотеки він має право задоволити в повному обсязі свої вимоги з урахуванням сплати відсотків, неустойки, збитків та іншого. Відповідно до ст. 590 ЦК України звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом. 07 червня 2014 року набув чинності ЗУ №1304-VII від 03 червня 2014 року "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Стаття 1 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" вказує на те, що протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; 2) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); 3) кредитна установа не може уступити (продати, передати) заборгованість або борг, визначений у підпункті 1 цього пункту, на користь (у власність) іншої особи. Суд вбачає, що даний закон розповсюджує свою дію на правовідносини, які склались між сторонами спору. Позичальник [PERSON] одержав кредит в іноземній валюті, у забезпечення його виконання передав в іпотеку квартиру, загальна площа якої не перевищує 140 кв.м., наявність в іпотекодавця у власності іншого нерухомого житлового майна судом не встановлена. Згідно ст. 4 ЗУ "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Враховуючи наведене, у вимогах банку про звернення стягнення на спірну квартиру слід відмовити з підстав, передбачених ЗУ №1304-VII від 03 червня 2014 року. Стаття 346 ЦК України визначає, що право власності припиняється у разі звернення стягнення на майно за зобов'язаннями власника. Виходячи із вище встановлених обставин, зокрема відсутності права кредитора задовольнити свої вимоги до позичальника, шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що забезпечує його зобов'язання, суд вважає вимоги позивача про припинення права власності на предмет іпотеки відповідача передчасними та такими що задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача про виселення відповідача та всіх мешканців із квартири, то суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Зі змісту ч. 1 ст. 383 ЦК України вбачається, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї, інших осіб. Статтею ст. 47 Конституції України закріплено, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Згідно ст. 9 Житлового кодексу ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Статтею 109 Житлового кодексу встановлюється порядок виселення громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні. Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Частиною 3 вказаної статті чітко встановлений порядок виселення громадян з жилого приміщення на яке звернуто стягнення, зокрема: звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду та порядок виселення мешканців врегульовано також Законом України "Про іпотеку". Відповідно до ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Разом з тим, у ч. 1 ст. 40 вказаного Закону зазначено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться в порядку, встановленому законом. У частинах 2 і 3 ст. 40 цього ж Закону законодавець встановлює певний порядок дій банку: після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільнять житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Вказаний порядок виселення з житлового приміщення закріплений і Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин». Отже, законодавець вимагає дотримання обов'язкової процедури письмового попередження про звільнення житлового приміщення протягом одного місяця. Позивачем на підтвердження заявлених вимог долучено до матеріалів справи повідомлення в якому міститься вимога про звільнення мешканцями квартири [ADDRESS]. Однак в порушення вимог ст. 109 ЖК України, ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» позивачем не додано доказів отримання адресатами вказаного повідомлення чи відмови в його отриманні. Окрім того, обов'язковою умовою для виселення мешканців із житлового приміщення, яке забезпечує зобов'язання боржника, в даному випадку є задоволення судом позовної вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, так як банком в порядку ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» заявлено про виселення мешканців одночасно із вимогою про звернення стягнення. Враховуючи ту обставину, що банк на даний час не має право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на нерухоме майно, що є предметом іпотеки та те, що в матеріалах справи відсутні належні докази того, що позивачем надсилалась мешканцям вимога про добровільне звільнення квартири [ADDRESS], суд приходить до переконання, що вимоги позивача про виселення відповідачів і всіх мешканців із вказаної квартири та припинення права їх користування даним житловим приміщенням задоволенню не підлягають. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обов'язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що в задоволенні позову публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки, припинення права власності та користування житловим приміщенням, виселення та стягнення судових витрат слід відмовити. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 41, 47 Конституції України, ст. ст. 9, 109 Житлового кодексу УРСР, ст.ст. 317 ч.1, 319 ч.1, 321 ч.1, 383 ч.1, 391, 526, 527 ч. 1, 530, 546 ч. 1, 548 ч. 1, 589, 590, 591, 610, 611, 612, 1050 ч. 2, 1054 ч. 2, 16, 20 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 33, 38, 39 ч. 2, 40 Закону України «Про іпотеку», ст.ст. 3, 4, 10, 11, 60, 88 ч. 1 ЦПК України,

Outcome: dismissed