Jurisdiction: civil
Date: 2015-10-20 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до відповідача ПАТ «Банк «Фінанси та кредит», треті особи: [PERSON], [PERSON], в якому просила суд встановити факт відсутності повноважень у [PERSON] та [PERSON] на укладенні від імені ВАТ «Банк «Фінанси та кредит» кредитного договору від 11.05.2007 року, іпотечного договору від 14.05.2007 року, додаткових угод та договорів про внесені змін до них. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовував тим, що між ним та відповідачем 11.05.2007 року було укладено кредитний договір №66-07/МБ та в подальшому додатковими угодами до нього, за умовами якого позивач отримала в банку кредитні кошти в розмірі - 950 000 доларів США у вигляді не поновлюваної кредитної лінії. В подальшому банком позивачу були відкриті не поновлювальні мультивалютні лінії в гривні та в подальшому укладено договір поруки із третіми особами та договір іпотеки із позивачем. При цьому, кредитний договір, зміни та доповнення до нього та іпотечний договір від імені банку було укладено в особі [PERSON], що діяв на підставі довіреності від 04.04.2007 року, зареєстрованої в реєстрі за №1343. Додаткові угоди №3 до кредитного договору від 30.11.2007 року було укладено від імені банку в особі заступна керуючого філії [PERSON] на підставі довіреності від 24.07.2007 року зареєстрованої в реєстрі за № 2489. Позивач вважає, що вказані особи, підписуючи кредитні та інші договори від імені банку не мали достатнього обсягу повноважень на укладення вказаних договорів, оскільки під час розгляду справи про стягнення боргу на користь банку у іншій справі позивач оригіналів довіреності від банку не отримав, а наявні копії довіреностей є нечитабельні і не містять доказових ознак, тому з врахуванням вимог ст.ст.207, 244, 246 ЦК України наявні підстави для встановлення факту відсутності повноважень у вказаних осіб на на укладення зазначених правочинів від імені банку. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити, з викладених у позові підстав. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те, що жодних доказів порушення прав позивача, ним надано не було, а наявні рішення Апеляційного суду Одеської області від 17.03.2015 року про стягнення з позивача боргу за вказаними кредитними договорами вказує на наявність повноважень у посадових осіб банку на підписання кредитних договорів, що є підставою для відмови у задоволенні цього позову. Суд, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. За правилами ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до вимог ст.ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Перевіряючи обставини справи, судом встановлено, що 11 травня 2007 року між товариством з обмеженою відповідальністю "Банк "Фінанси та кредит", правонаступником якого є публічне акціонерне товариство "Банк "Фінанси та кредит", та [PERSON] укладений кредитний договір відповідно до якого позичальнику надані кредитні кошти окремими траншами у межах непоновлюваної кредитної лінії з лімітом максимальної заборгованості 950 000 доларів США на строк до 10 травня 2022 року зі сплатою 14% річних за користування кредитом та сплатою комісійних винагород відповідно до п.2.6 Договору(а.с.4-7). На видачу двох перших траншів в доларах США між Банком та [PERSON] були укладені дві додаткові угоди, а саме №1 від 21 травня 2007 року на видачу траншу в сумі 506 878,90 доларів США та №2 від 23 травня 2007 року на видачу траншу в сумі 443 121,10 доларів США(а.с.8-13). В забезпечення виконання вказаних договорів із позивачем та банком були укладені договір іпотеки від 14.05.2007 року, із внесеними до нього змінами, договір поруки від 11.07.2007 року та додаткові угоди до нього (а.с.18-26). Вказані договори від імені банку були підписані [PERSON] на підставі довіреності від 04.4.2007 року, що зареєстрована в реєстрі за №1343, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Лашиною О.П., копія якої надана самим позивачем (а.с.27). Також, додатковою угодою №3 від 30 листопада 2007 року були внесені зміни до Кредитного договору і позичальнику було відкрито непоновлювану мультивалютну кредитну лінію у розмірі 6 757 635 грн. на строк до 10 травня 2022 року зі сплатою 14% річних за користування кредитом у доларах США та 16% за користування кредитом у Національній валюті України(а.с.14). На видачу наступного траншу в Національній валюті України в сумі 2 020 000 грн. між Банком та [PERSON] була укладена додаткова угода №4 від 30 листопада 2007року (а.с.15). Вказані договори від імені банку були підписані [PERSON] на підставі довіреності від 04.4.2007 року, що зареєстрована в реєстрі за №24893, посвідченої приватним нотаріусом Миколаївського нотаріального округу Лашиною О.П., копія якої надана самим позивачем (а.с.28). Згідно ч.2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Умовами ст.246 ЦК України довіреність від імені юридичної особи видається її органом або іншою юридичною особою, уповноваженою на це її статутними документами, скріплюється печаткою цієї юридичної особи. Як встановлено судом, вказані вимоги законодавства відповідачем при підписання його уповноваженими особами вказаних договорів та змін до них із позивачем було дотримано. При цьому, посилання позивача на нечитабельність та відсутність доказових ознак вищевказаних довіреностей на [PERSON] та [PERSON] не ґрунтується на фактичних обставинах справи з огляду на можливість сприйняття вказаних вказаних копій довіреностей та з»ясування їх змісту, що суд самостійно міг зробити при їх дослідженні. Крім того, рішенням апеляційного суду Одеської області від 17.03.2015 року у справі між тими ж сторонами встановлено, що при підписанні вказаних договорів із позивачем з боку банку на підставі нотаріально посвідчених довіреностей діяли [PERSON] та [PERSON], які були належним чином уповноважені на підписання кредитних договорів та додаткових угод до нього. Вказаним судом встановлено, що кредитний договір від 11 травня 2007 року та додаткові угоди та інші договори були підписані від імені банку вказаними особами за наявністю у них повноважень на це. Згідно ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої ці обставини встановлено. За таких обставин, в судовому засіданні не знайшли свого підтвердження ті обставини, на які як підставу своїх вимог посилається позивач у цьому позові, що має наслідком відмови у його задоволенні. Відповідно до ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб'єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у ст. 16 ЦК України. У відповідності до положень ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов'язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Стаття 16 ЦК України не передбачає такого способу захисту порушеного, невизнаного чи оспорюваного права шляхом встановлення факту відсутності повноважень у певних осіб на підписання договорів. При цьому, позивач не позбавлений можливості захистити свої інтереси у разі пред'явлення до нього позову про стягнення заборгованості за отриманні ним кредити, що власне і було ним зроблено. З урахуванням положень ст.ст. 15, 16 ЦК України не є належним способом захисту судом цивільних прав та інтересів особи пред'явлення позову про встановлення факту відсутності повноважень у певних осіб на підписання договорів. Враховуючи, що позивачем обрано невірний спосіб захисту своїх цивільних прав та інтересів, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити і з цих підстав. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з положеннями ч. 3 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч.4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Враховуючи все вище викладене, суд приходить до висновку, що застосування строків позовної давності до вказаних позовних вимог за заявою відповідача є недоречним, оскільки в судовому засіданні не знайшли підтвердження обставини щодо порушення прав позивача, а наявні підстави для відмови в позові по суті позивних вимог виключають відмову в задоволенні позову внаслідок застосування строків позовної давності. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed