Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-05 00:00:00

22 червня 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів, в якому просить поновити строк на подачу позову, визнати незаконним та скасувати розпорядження адміністрації Центрального району ММР від 11.04.2012 р. № 128-р зі змінами від 06.07.2012 р. № 207-р "Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по [ADDRESS] ", а також усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою шляхом знесення споруди літер а3 за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що сторони є співвласниками житлового будинку № 57 з господарськими будівлями та спорудами за вказаної адресою, чрстки співвласників по 1\\2 частці виділені в натурі. Ухвалою Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року змінено рішення Центрального районного суду від 07.06.1976 року та встановлено порядок користування земельною ділянкою а цією адресою за ІІ варіантом експертизи між колишніми співлласниками домоволодіння що є обов`язковим і для нових співвласників. проте з 1997 року - часу отримання свідоцтва на спадщину, відповідач постійно порушує порядок користування земельною ділянкою , самовільно встановив посеред двору високий паркан. Рішеннями судів у 2007-2008 роках паркан знсено та позивач побачив, що відповідач самовільно на земельній ділянці загального користування будує прибудову до будинку. За захистом своїх прав він неодноразово звертався до органів місцевої влади. З листа виконкому ММР від 30.12.2015 року йому стало відомо, що розпорядженням адміністрації Центрального району ММР від 11.04.2012 р. № 128-р зі змінами від 06.07.2012 р. № 207-р "Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по [ADDRESS] ",- було узаконено самочинне переобладнання [PERSON] житлового будинку літер А1 шляхом зносу існуючого навісу літер Д, площею 5,3 кв.м. та побудови капітальної нежитлової прибудови літер а3, площею 8,9 кв.м. Таким чином відповідач порушив його право власності , а саме користування земельною ділянкою спільного користування , позбавивши його права користування нею, а ММР видала в подальшому незаконний акт. Про наявність оскаржуваного розпорядження він дізнався восени 2015 року під час розгляду в суді справи про знесення самочинної прибудови літер а3. Тому він вимушений був звернутися до суду з новим позовом і пропустив строк на оскарження цього розпорядження з поважних причин. 30 січня 2020 року надійшов відзив від відповідача ММР на позов, в кому просять відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Ззаначають, що оспорюване рішення ММр не приймалося, отже ними не порушувалися права позивача. 27.03.2020 року від співвідповідача Адміністрації Центрального району ММР надійшла заява , в якій вони зазначають, що не є належним відповідачем у справі, а оспорюване розпорядження не є нормативно-правовим актом , ає актом одноразового застосування, який вичерпав свою дію фактом його виконання , атому не може бути змінено чи сксовано органом місцевого самоврядування. Ухвалою суду від 02.08.2017 року відкрито провадження у справі та призначено справу до попереднього судового розгляду на 28.11.2017 року. 12.03.2018 року від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву, в яких він проосить відмовити у позові в повному обсязі та закрити провадження по справі як безпідставний завідомо позов. Зазначає, що спірна споруда літер а3- це внутрішнє переобладнання частини належного йому домоволодіння і жодним чином не порушує права позиваач. Крім того вважає, що строк позовної давності сплинув ще в серпні 2016 року. Ухвалою суду про забезпечення доказів від 16 травня 2018 року витребувано у Миколаївської міської ради завірену належним чином копію розпорядження адміністрації Центрального району ММР від 11.04.2012 р. № 128-р зі змінами від 06.07.2012р. №207-р "Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по [ADDRESS] " та копії додатків до них, також витребувано з КП ММБТІ інвентарну справу за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Центрального районного суду м. Миколаєва від 14.09.2018 року зупинено провадження, у зв`язку з призначенням судової експертизи, на вирішення якої поставлено наступні питання: 1. Чи має місце порушення порядку користування земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] , встановленого рішенням Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 р., з боку співвласника [PERSON] , внаслідок будівництва прибудови до будинку літ. А (1) приміщення літ. а (3), замість навісу літ. Д та яку площу земельної ділянки спільного користування зайняла така прибудова.2. В разі наявності таких порушень зазначити можливі способи усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою спільного користування, яка зайнята спірною прибудовою, співвласнику [PERSON] 06.02.2019 року на адресу суду надійшов висновок експерта №125-005 земельно-технічної експертизи. Ухвалою суду від 08.02.2020 року провадження у справі поновлено та призначено судове засідання на 30.05.2019 року. Ухвалою суду від 07.02.2020 року клопотання представника позивача [PERSON] про залучення до участі у справі співвідповідача - задоволено. Залучено до участі в цивільній справі в якості співвідповідача - Адміністрацію Центрального району Миколаївської міської ради. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги. Зазначив, що відповідач самочинно, без погодження зі співвласником і на земельній ділянці загального користування, що підтверджується рішенням суду від 21.07.1976 року, яке є чинним та обов`язковим до виконання усіма правонаступниками сторін, збудував спірну прибудову. Тим самим він у незаконний спосіб захопив частину земельної ділянки загального користування, чим порушив права власності та закононого землекористування [PERSON] . Представник відповідача [PERSON] зазначила, що на тепіршній час вони користуються відокремленими земельними ділянками з окремим входами, огорожа на ділянці стоїть правильно і знесенню не підлягає. ВВажає правильним рішення Центрального райсуду від 07.06.1976 року, а ухвалу Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року вважає незаконною, про неї ніхто не знав, і виконувати її не потрібно було. Вони просто продовжили сарай Д для власної зручності і цією перебудовою ніяким чином права [PERSON] не порушені. Тим більше він також збудував свої будівлі на спільній ділянці, справа зараз в суді перебуває, тому нехай він також прибере свій гараж зі спільної ділянки. Представники відповідача [PERSON] , та [PERSON] заперечували проти позову. Зазначили, що ухвалу Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року ніхто зі сторін не отримував, тому вважали, що користуються землею згідно розподілу за рішенням районного суду від 07.06.1976 року. Про таке рішення вони дізналися лише в 2006 році, коли спірна прибудова вже була зведена та вони нею користувалися. На теперішній час встановити порядок користування земельною ділянкою, як зазнгачено в ухвалі 1976 року неможливо по двом причнам : 1) в тому варіанті експертизи не зазначено розміру та конфігурації земельної ділянки взагалі, 2) правопопередники сторін не виконали це рішення своєчасно та не почали користуватися згідно того розподілу, а навпаки на сьогодні по всій земельній ділянці сторони набудували нових споруд господарських, отже встановити той порядок користування спільною ділянкою, яка була вільна від забудов- фізично неможливо. Представники відповідачів ММР та Адміністрації Центрального району в судове засідання не з`явилися,просили слухати справу у їх відсутності. Суд, вислухавши представників сторін, допитавши експерта судового [PERSON] , дослідивши матеріали цивільної справи та інвентарної справи, БТІ за адресою [ADDRESS] - встановив наступне. Згідно відповдід виконокому ММР від 30.12.2015 року за зверненням [PERSON] відмовлено останньому у скасуванні розпорядження адміністрації Центрального району ММР від 11.04.2012 р. № 128-р зі змінами від 06.07.2012 р. № 207-р "Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по [ADDRESS] ". Згідно рішення народного суду Центрального району від 10.02.1976 року за позовом [PERSON] ( правопопередник [PERSON] ) до [PERSON] про реальний розподіл домоволодіння - сказане домоволодіння розподілено між сторонами з виділенням в натурі по 1\\2 частці кожному. Рішенням народного суду Центрального района м.Миколаєва від 07.06.1976 року за позовом [PERSON] до [PERSON] про визначення порядку користування земельною ділянкою - встановлено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за третім варіантом висновку технічної експертизи і виділити в користування [PERSON] земельну ділянку за № 1 , площею 464 кв.м., з них під будівлями 74 кв.м., під садом 390 кв.м., а [PERSON] виділити земельну ділянку № 2 , розміром 579 кв.м., з них під будівлями 87 кв.м., під садом та городом 492 кв.м. Ухвалою від 21 липня 1976 року Миколаїввського обласного суду змінено рішення народного суду Центрального району від 07.06.1976 року .Встановлено порядок користування земельною ділянкою по [ADDRESS] за другим варіантом висновку технічної експертизи і виділити в користування [PERSON] земельну ділянку за № 1 , площею 521 кв.м., а [PERSON] виілити земельну ділянку № 2 , розміром 522 кв.м., з залишенням в загальному користуванні 241 кв.м., втому числі за рахунок земельної ділянки [PERSON] - 120 кв.м., за рахунок земельної ділянки [PERSON] - 121 кв.м. Згідно довідки КП ММБТІ від 14.12.2005 року - розподіл земельної ділянки за вказаною адресою проведено згідно ухвали Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року. Згідно довідки КП ММБТІ від 19.06.2006 - за вказаною адресою проведено рішення суду Центрального району від 07.06.1976 року не зареєстровано. Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року. [PERSON] є співвласником 1\\2 домоволодіння згідно договру купівлі-продажу від 29.01.1982 року , доскладу якого на час придбання входив навіс літер Д. [PERSON] є співвласником 1\\2 домоволодіння згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 28.01.2997 року. Матеріалами цивільної справи підтверджується, що протягом 2011-2012 років посадовими особами КП ММБТІ [PERSON] , надавалися відповіді, що розподіл земельної ділянки проводився згідно рішення Центрального райсуду від 07.06.1976 року , одночасно надавалися відповідід, що і за варіантом тенічної експертизи, затврдженомоу ухвалою миколаївського обласного счуду від 21.07.1976 року. З технічних паспортів на домоволодіння вбачається, що в 1980 році - був навіс Д, а в 2012 році- вже прибудова літер аз в існуючих розмірах. Згідно Висновку № 125-005 судової земельно-технічної експертизи від 28.01.2019 року - на даний час земельна ділянка загального користування самовільно перегороджена внутрішньою огорожою, співвласники мають окремі входи на свої діляни, та часткоов знаходяться у окремому корситуванні у кожного псівласника.До того ж на місті споруди навісу літер Д з розмірами 2,35х2.77 м. площею 6,5 кв.м. побудована прибудова жо житлового будинку літер а3, яка належить співвласнику [PERSON] з розмірами в плані 2,02х6,35 м. площею 12,83 кв.м. тобто розмір прибудови зменшений на по ширині на 0,33 м та збільшений по довжині вздовж правої зовнішної стіни житлового будинку літ А" на 3.58 м площею 7.23 кв.м. в зв`язку з чим земельна ділянка загального користування зайнята прибудовою площею - 7,23 кв.м. На підставі вищевказаного сполстерігається невідповідність та порушення порядку користування земельною ділянкою між співвласниками за адресом [ADDRESS] , яке було встановлене по ухвалі Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 р. Для усунення перешкод в користуванні земельною ділянкою спільного користування площею 241,0 кв.м. між співвласниками необхідно провести відповідно до графічного зображення по ІІ варіанту. Так, з цього графічного зображення по ІІ варіанту вбачаються, що межа земельної ділянки загаьного корисування чітко проходить про стіні житлового будиеу літер А" та навісу літер Д( як і по стінам всіх інших споруд за земельній ділянці). Згідно Розпорядження адміністрації Центрального району ММР від 11.04.2012 р. № 128-р зі змінами від 06.07.2012 р. № 207-р "Про готовність до експлуатації житлової прибудови та сіней по [ADDRESS] " - визнано готовими до експлуатації нежитлову прибудову літ. А1 після переобладнання з сіней літер а , загальною площею 26,1 кв.м, житловогю площею 8,9кв.м. сіни літер а3, побудовані замість навісу літер Д зі збільшенням по площі забудови на 7,5 кв.м., загальною площею 8,9 кв.м. [ADDRESS] на ім`я [PERSON] В матеріалах адміністрації Центрального району міститьсязаява [PERSON] від 04.04.2012 року, погодження СЕС Центрального району, акт експертної оцінки дотримання протипожежних вимог, правовстановлювальні документи, Технічний витсновок про стан будівельних конструкцій будівель. Згоди співвласника [PERSON] не міститься. Як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справви на спірне домовлодіння, дослідженої судом, [PERSON] почав самочинні споруди ( гараж літер Р , навіс та житлову прибудову) самочинно щонайменше в 1996 році, спірна прибудова а3 [PERSON] , включена в акт інвентаризації в 2012 році. Встановити достовірно чи було раніше приєднано до матеріалів інвентаризаційної справи БТІ рішення Центрального районного суду від 07.06.1976 року про встановлення порядку користування земельною ділянкою , ніж до 2006 року, коли воно підшито до цієї справи з відміткою про набрання законної сили - неможливо. Відповідно до ч. 5 ст. 4, ч.3 ст. 6 ЗУ "Про доступ до судових рішень", судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Як вбачається з ухвали Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.02.2016 по справі № 490/5869/16-ц на розгляді в суді наразі перебуває справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про зобов`язання знести огорожу на земельній ділянці загального користування за адресою: [ADDRESS] та за зустрічним позовом [PERSON] , до [PERSON] , Миколаївської міської ради в якому просить визнати незаконним та скасувати рішення Центрального районного виконавчого комітету Миколаївської міської ради № 22 від 14.03.2002 року «Про дозвіл будівництва житлових будинків, підсобних приміщень, оформлення cамовільно побудованих будівель, затвердження актів прийняття житлових будинків до експлуатації» в частині оформлення [PERSON] побудованих будівель: житлової прибудови літ. А-2 2.84х2,0 за цією ж адресою ; відновити його право на користування земельною ділянкою спільного користування, а також належними йому на праві власності будівлями, зобов`язавши відповідача [PERSON] знести самовільно побудований гараж літ. Р, побудований з порушенням будівельних норм за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні сторона відповідачів фактично не заперечувала той факт, що спірна споруда розташована на земельній ділянці, яка згідно ухвали Миколаївського обласного суду від 21.07.1976 року відноситься до земельної ділянки спільного користування правопопередників сторін і що письмового погодження співвласника на забудову відсутнє. В обгрунтування своєї позиції щодо заперечення проти позову представники відповідача посилалися на те, що фактично вказана ухвала суду на місцевості виконана не була і співвласники користувалися земельною ділянкою відповідно до того порядку , що склався між ними протягом тривалого часу (декількох десятиріч) - з відокремленими ділянками та входами на подвір`я. В обгрунутвання своєї позиції представник позивача посилався виключно на розташування спірної споруди на ділянці спільного користування, встановлено судовим рішенням 1976 року, що порушує його права на користування цією ділянкою. При цьому, як вбачається з матеріалів справи - спірна споруда літер а3 - фактично є прибудовою безпосередньо вздовж стіни будинку літер А1- який належить саме [PERSON] . Сторони не заперечували, що беззаперечно підтверджувалося і їх поведінкою під час судового засідання, і їх категоричним небажанням хоча б спробувати узгодити спір мирним шляхом, незважаючи на багаторазові роз`яснення суду щодо наявності такого права, - що між ними існують вкрай неприязнені стосунки і узгодити між собою порядок користування земельною ділянкою вони на теперішній час самостійно неспросможні. Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають з таких підстав. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обовязок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України). Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Відповідно до положень 152 ЗК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Статтею 41Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. У розумінні статті 391 ЦК України власник майна як позивач має доказати факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження майном, а відповідач як особа, яка створює перешкоди, має довести правомірний характер своєї поведінки. Зазначене право власника майна здійснюється шляхом пред`явлення негаторного позову про захист порушеного права, при цьому, предметом негаторного позову може бути вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. В свою чергу, підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. З огляду на зазначене, право власності, як і право законного користування як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Власник (титульний володілець), за правилами статті 391 ЦК України, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Правом на негаторний позов володіють власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач виступає особа, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння). Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення порушень, не з`єднаних з позбавленням володіння. Підставою негаторного позову є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном, я також підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Посилаючись в тому числі й на статтю 391 ЦК України, що передбачає захист права власності від порушень, не пов`язаних із позбавленням користування та розпорядження своїм майном, позивач не доказав належними та допустимими доказами факт існування перешкод у здійсненні користування та розпорядження належним йому майном - адже на місці спірної прибудови літер а3, розташованої вздовж стіни житлового будину відповідача, існував до цього несамочинний навіс літер Д з меншими лінійними розмірами, отже навіть звільнення цих декількох метрів спільної земельної ділянки не призвело б до вільного корпситування цією ділянкою позивача . Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується положення, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований». Адже саме сторони - позивач і відповідач - у позовному процесі несуть основний тягар доказування. Сторони є основними суб`єктами доказування, їм в силу власної зацікавленості і обізнаності про обставини справи найлегше надати докази або вказати на них. У непозовних провадженнях обов`язок доказування покладений на заявника та інших заінтересованих осіб. Суд при цьому повинен незалежно, об`єктивно і неупереджено здійснювати керівництво процесом, роз`яснювати особам, що беруть у ньому участь, процесуальні права і обов`язки, сприяти їм у реалізації їх прав. Захищене статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду. Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених Кодексом. Тобто, учасник справи самостійно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Основу принципу диспозитивності становлять можливість всіх заінтересованих осіб (позивача, відповідача, третіх осіб, представників сторін та інших учасників процесу) вільно, за своїм розсудом упорядковувати свої відносини. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується повагою інтересів іншої сторони. Проте позивач також почав самовільне будівництво за вказаною адресою ще до вчинення таких же дій відповідачем. Учасник цивільних правовідносин, який вчиняє певні дії не у відповідності до вимог чинного законодавства по відношенню до іншого учасника цих відносин, поза розумним сумнівом, не може вимагати чіткого дотримання цих вимог від останнього по відношенню до себе в цих самих правовідносинах. Єдиною підставою заявленого позову було розташування спірної споруди на ділянці спільного користування згідно визначеного судом в 1976 році порядку користування ( спірних питань з приводу чого не виникало майже 30 років потому і лише правонаступники колишніх співвласників ініціювали даний спір через неможливість співіснувати з дотриманням правил добросусідства), отже відповідність самої споруди вимогам ДБН тощо - судом не досліджувалася , належних та допустимих доказів невідповідності цієї споруди будівельним норма та правилам позивач суду не надав і на такі не посилався. Відповідно до частини першої статті 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес, саме вони є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України с уд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно до частин першої та другої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Згідно частини четвертої вказаної статті, якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Відповідно до статті 376 ЦК України право на звернення до суду з позовом про знесення або перебудову самочинно збудованого об`єкта нерухомості мають як органи державної влади, так і органи місцевого самоврядування. У випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (стаття 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України). У пункті 17 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» судам роз`яснено, що позов про знесення самочинно збудованого нерухомого майна може бути пред`явлено власником чи користувачем земельної ділянки або іншою особою, права якої порушено, зокрема, власником (користувачем) суміжної земельної ділянки з підстав, передбачених статтями 391, 396 ЦК України, статтею 103 ЗК України. Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови. З урахуванням змісту зазначеної норми у поєднанні з положеннями статей16, 386, 391 ЦК України позивачами за такими вимогами можуть бути відповідний орган державної влади або орган місцевого самоврядування та інші особи, право власності яких порушено самочинним будівництвом. За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва інші особи можуть заявляти за умови доведеності факту порушення прав цих осіб самочинною забудовою. Знесення самочинного об`єкта нерухомості відповідно достатті 376 ЦК Україниє крайнім заходом впливу на забудовника і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи з метою усунення порушень щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності та коли неможлива перебудова об`єкта нерухомості чи особа відмовляється від здійснення такої перебудови. Такий висновок застосування норм матеріального права викладено в постанові Верховного Суду України від 6 вересня 2017 року в справі № 6-1721цс16, а також у постанові Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 458/1173/14-ц. Тому у задоволенні позовних вимог про знесення самочинного будівництва необхідно відмовити. Оскільки позовні вимоги про скасування розпорядження Адімністрації Центрального району Миколаївської міської ради від 11.04.2012 № 128-р зі змінами від 06.07.2012 № 207-р є похідними позовних вимог щодо знесення самочинного будівництва - саме з підстав недоведеності порушення прав позивача зведенням цього будівництва , відносно яких судом не встановлено правових підстав для їх задоволення, ці позовні вимоги також задоволенню не підлягають. На підставі вищенаведеного суд вважає за необхідне відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Щодо вимог про поновлення строку на звернгенян до суду з цим позовом і заперечнням відповдіача про сплив строку позовної давності, то суд вважає за необхідне зауважити наступне. Матеріалами справи підтверджується, що про перебудову навісу в тамбур з деяким збільшенням розмірів позивачу було відомо щонайменше з 2008 року, коли він звертався до адміністрації Центрального району. За змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто, позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Верховний Суд неодноразово наголошував, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна з чужого незаконного володіння, визначене ст. 387 ЦК України й усунення перешкод у здійсненні права користування та розпоряджання майном, визначене ст. 391 ЦК України, тобто віндікаційний та негаторний позови. При цьому до позовів про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном позовна давність не застосовується, оскільки негаторний позов може бути пред`явлений позивачем доти, поки існує відповідне правопорушення. Таким чином поки особа є власником нерухомого майна, вона не може бути обмежена у праві звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження цим майном, зокрема і шляхом виселення. А тому негаторний позов може бути пред`явлений упродовж всього часу тривання відповідного правопорушення. А щодо вимоги про скасування розпорядження - то відповідачем не доведено, що про його існування позивач дізнався раніше 2015 року, не містять таких даних і матеріали справи, а отже загальний трирічний строк звернення до суду з цивільним позовом з такою вимогою [PERSON] не пропущено . Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAIN; № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). У п. 54 Рішення у справі Трофимчук проти України (заява №4241/03) від 28 жовтня 2010 року, остаточне 28 січня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що, «беручи до уваги свої висновки за статтею 11Конвенції(див. вищепункти 42-45), Суд не бачить жодних ознак несправедливості або свавільності у відмові судів детально розглянути доводи заявниці про переслідування її роботодавцем, оскільки суди чітко зазначили, що ці доводи були повністю необґрунтованими. У зв`язку з цим Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід (див. рішення у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (GarciaRuiz v. Spain), заява №30544/96, п. 26, ECHR 1999-1)». Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачеві відшкодуванню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed