Jurisdiction: civil
Date: 2019-10-08 00:00:00

24.10.2017 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача-1 - [PERSON], відповідача-2 - Товариства з обмеженою відповідальністю «КП-Комфорт», відповідача-3 - Товариства з обмеженою відповідальністю ДП «Комфорт» третя особа: Фонд державного майна України про визнання недійсним правочину, визнання права власності та витребування майна з чужого незаконного володіння кімнати [ADDRESS] , відчужену відповідачем-2 відповідачу-1 на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 720, виданого 07.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14476707, дата реєстрації 07.05.2016 року 17:41:27. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1-коридор, площею 3,9 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м.; 3 -житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5- душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 35,1 кв.м. В обґрунтування своїх вимог зазначила, що з 01.09.1979 року була прийнята учнем в ПТУ№64 за фахом затяжник взуття по пр.№82. З 11.09.81 по 1986 рік працювала в Дніпропетровському виробничому взуттєвому об`єднанні за фахом. В 1986 році переведена майстром виробничого навчання в СПТУ №64 по пр.№4 при Дніпропетпровському виробничому взуттєвому об`єднанні, яке 1989 році було реорганізоване в Дніпропетровське виробниче-торгівельно взуттєве об`єднання, а в 1993 році було ліквідовано. На його базі створене Орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль», куди 09.04.1993 року позивачка була переведена на склад жорстких шкіртоварів комірником. Наказом №474 від 27.12.1993 року Орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». 25.12.1995 року позивачка звільнилася за станом здоров`я (п.2 ст.40 КЗпП України). 21.09.1998 року [PERSON] була прийнята на посаду підземного ліфтера-швейцара в ДЖКП «Комфорт «АО «Оріль»», яке в 2003 році було переіменовано в ДП «Оріль». 03.05.2006 року звільнена за скорочення штату працівників (п.1.ст.40 КЗпП України). 01 жовтня 1993 року на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету від 01.10.1993 року отримала ордер на поселення до кімнати [ADDRESS] . В ордер була вписана дочка, [PERSON] , 1992 року народження. Разом з [PERSON] , у кімнаті [ADDRESS] що зареєстрована і проживає її дочка - [PERSON] 1992 р.н.. Наприкінці 2017 року позивачці стало відомо, що кімната [ADDRESS] відчужена, а право власності на цю кімнату (в договорі купівлі-продажу зазначено: житлове приміщення) відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно щодо об`єкта нерухомого майна номер 93903867, сформованої 08.08.2017 року, зареєстроване за громадянином України [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 720, виданого 07.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14476707, дата реєстрації 07.05.2016 року 17:41:27. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1-коридор, площею 3,9 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м.; 3 -житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5- душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 35,1 кв.м. Вважає, що відповідачі набули право власності на кімнату [ADDRESS] протиправно, внаслідок чого порушені її законні права і інтереси, та відповідно до статті 15 ЦК України потребують захисту. Свою позицію Позивач обґрунтовує положеннями ст.ст. 182, 203, 210, 215, 328, 334, 388, 640, 657 , ч. 2 ст. 220 ЦК України. Позивачка вважає, що Договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 720, виданого 07.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14476707, дата реєстрації 07.05.2016 року 17:41:27. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1-коридор, площею 3,9 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м.; 3 -житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5- душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 35,1 кв.м. має бути визнаний судом недійсним, оскільки: А) будинок [ADDRESS] має статус гуртожитку; Б) під час приватизації цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль» не ввійшов до складу цілісного майнового комплексу і залишився у власності держави, що встановлено відповідним рішенням Господарського суду м. Києва; В) неодноразово право власності на цей гуртожиток реєструвалося за Акціонерним товариством «Оріль», Закритим акціонерним товариством «Оріль», Дочірнім підприємством «Оріль», Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП Комфорт», Товариством з обмеженою відповідальністю «КП Комфорт» на підставі судових рішень Господарського суду Дніпропетровської області, які в подальшому були скасовані Дніпропетровським апеляційним господарським судом, Вищим господарським судом України, отож вийшло з власності законного власника цього майна поза його волею; Г) спірний правочин порушує публічний порядок, бо спрямований на порушення конституційних (права на житло) прав позивача, спрямований на знищення, пошкодження майна держави. Позивачка обґрунтовує позовні вимоги також тим, що вона на законних підставах, на підставі ордеру, виданого за спільним рішенням адміністрації і профспілкового комітету АТ «Оріль» 01.10.1993 року була заселена до кімнати [ADDRESS] . Тобто, добросовісно заволоділа кімнатою [ADDRESS] і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років. З огляду на приписи ст. 344 ЦК України за нею може бути визнане право власності на нерухомість за набувальною давністю. Позивачка вважає протиправними дії ТОВ «ДП «Комфорт» та ТОВ «КП-Комфорт», спрямовані на заволодіння гуртожитком, оскільки зазначені юридичні особи знали і могли знати про скасування судових рішень, на підставі яких за ними реєструвалося право власності, однак продовжували відчужувати житлові приміщення в гуртожитку. З огляду на приписи ст. 388 ЦК України заявляє вимогу про витребування житлового приміщення [ADDRESS] з чужого незаконного володіння [PERSON] . З зазначених вище підстав просила позов задовольнити. Позивач та її представник у судове засідання, призначене на 09.10.2019 року не з`явилися. Позивач через канцелярію суду подала заяву, у якій просила розглянути позов без її участі, наполягала на задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Третя особа у справі - Фонд державного майна України - звернувся до суду з позовною заявою третьої особи, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмету спору про визнання недійсним правочину, витребування майна з чужого незаконного володіння до відповідача-1 [PERSON] , Відповідача-2 ТОВ «КП-Комфорт», Відповідача-3 - ТОВ «ДП «Комфорт». Згодом подав заяву про зміну предмету позову, у якій просив суд визнати Договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 720, виданого 07.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14476707, дата реєстрації 07.05.2016 року 17:41:27. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1-коридор, площею 3,9 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м.; 3 -житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5- душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 35,1 кв.м. недійсним, визнати право власності на спірне майно за державою та витребувати його з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що: А) на підставі ст. 326 , ст. 141 ГК України, ст.ст. 1, 4 ЗУ «Про Фонд державного майна України», ст.ст. 6, 7 ЗУ «Про управління об`єктами державної власності» є центральним органом державної влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави, тощо. До повноважень Фонду зокрема, але не виключно, належить ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, надання згоди на передачу об`єктів державної власності до господарських товариств, забезпечення захисту майнових прав держави на території України, відповідно до законодавства ЦК України. Б) Будівля спірного гуртожитку збудована за рахунок централізованих джерел фінансування та була передана на баланс Дніпропетровського взуттєвого об`єднання як відомчий житловий фонд, прийнята до експлуатації як гуртожиток на 682 місця 28.03.1974 року. Б) спірне житлове приміщення внесене до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна; В) під час приватизації будівля гуртожитку літ. А-12 не була включена до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної фірми «Оріль», що встановлено рішенням Господарського суду м. Києва. Г) ТОВ КП «Комфорт» набуло право власності на об`єкти нерухомості у гуртожитку літ. А-12 за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Господарського суду Дніпропетровської області, яке в подальшому було скасоване, а провадження у справі припинене, відтак не мало права розпоряджатися спірною нерухомістю; Д) гуртожитки, як об`єкти державного житлового фонду не підлягали приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного майна»; Ж) які б то не було документи або посилання, які б свідчили про включення спірного гуртожитку до переліку об`єктів, які підлягали приватизації в матеріалах приватизаційної справи відсутні. З) ТОВ «ДП Комфорт» не набуло права власності на спірну нерухомість, оскільки договір купівлі-продажу спірної частини нерухомості є нікчемним, що встановлено Апеляційним судом Дніпропетровської області (справа № 2-242/10). Отож, не міг внести це майно до статутного капіталу ТОВ КП «Комфорт», що встановлено судами апеляційної та касаційної інстанцій у справі №904/10561/15. І) вважає, що спірна нерухомість вибула з володіння власника поза його волею, іншим шляхом, отож вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння [PERSON] на користь держави в особі Фонду державного майна України відповідає положенням ст. 388 ЦК України. В судове засідання, призначене на 09.10.2019 року представник Фонду державного майна України не з`явилася. Через канцелярію суду подала заяву, у якій просила розглянути позов без її участі, просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. У відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України за відсутності всіх осіб, які беруть участь у справі, суд проводить розгляд цивільної справи без фіксування технічними засобами, за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив: Укрвзуттям в 1972-1973 роках було виділено і перераховано із фонда соцкультзаходів і житлове будівництво 1397,7 тис. карбованців. За рахунок зазначених капіталовкладень в 1974 році на Дніпропетровському взуттєвому об`єднанні будувався гуртожиток на 620 місць (копія Рішення наявна в матеріалах справи). Рішенням Дніпропетровської міської ради народних депутатів трудящих № 191 параграф 12 від 29.03.1974 року було затверджено Акт державної комісії від 28.03.1974 року про прийняття до експлуатації гуртожитку на 682 місця зі столовою на 133 посадочних місця, збудованого СУ-1 треста «Дніпроміськбуд» для Дніпропетровського взуттєвого об`єднання та дозволено ввести даний гуртожиток в експлуатацію (копія рішення наявна в матеріалах справи). В 1993 році організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», здійснена приватизація цілісного майнового комплексу даного підприємства шляхом викупу. За умовами пункту 1.3 Договору купівлі-продажу № КП-151 від 08.09.1993 року, укладеного між Фондом державного майна України (Продавець) та організацією орендарів, створеною трудовим колективом Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» (Покупець), право власності на цілісний майновий комплекс Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль», що приватизується, переходить до Покупця з моменту підписання сторонами договору купівлі-продажу. До цього часу державне майно знаходиться у Покупця на праві повного господарського відання». Судом встановлено, що Дніпропетровська виробничо-торгівельна взуттєва фірма «Оріль» до моменту приватизації її шляхом викупу організацією орендарів була об`єктом державної власності, оскільки входила до складу підприємств взуттєвої: промисловості і підпорядковувалася Міністерству легкої промисловості УРСР. Правовий режим майна державного підприємства визначений частиною і статті 37 Закону УРСР від 07.02.1991 року № 697-ХІІ «Про власність» (в редакції, чинній на день виникнення спірних правовідносин): «майно, що є державною власністю і закріплене за державним підприємством, належить йому на праві повного господарського відання, крім випадків, передбачених законодавством України». Частиною 2 зазначеної статті визначено, що у разі прийняття державним органом, уповноваженим управляти державним майном, рішення про реорганізацію або ліквідацію державного підприємства, трудовий колектив має право вимагати передачі підприємства в оренду або перетворення його в інше підприємство, засноване на колективній власності. На базі Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль» була створена організація орендарів, яка згодом здійснила приватизацію цілісного майнового комплексу фірми шляхом викупу, та здійснила її перетворення в об`єкт колективної власності - Акціонерне товариство «Оріль», що вірно встановлено судом першої інстанції і підтверджується матеріалами справи. Приватизація державного майна (у даному випадку цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-торгівельної взуттєвої фірми «Оріль») здійснювалася спеціально уповноваженим на те органом - Фондом державного майна України. Відповідно до Тимчасового положення, затвердженого Постановою Верховної Ради України від 7 липня 1992 року № 2558-ХII(чинного на момент виникнення спірних правовідносин) Фонд державного майна України (Фонд) є державним органом, який здійснює державну політику в сфері приватизації державного майна, виступає орендодавцем майнових комплексів, що є загальнодержавного власністю, а основними завданнями Фонду, зокрема, є захист майнових прав України на її території та за кордоном. Таким чином, оскільки, як встановлено господарськими судами у справі № 910/10830/13, до початку приватизації та після її завершення спірний гуртожиток не був у складі цілісного майнового комплексу, гуртожиток залишився у власності держави. Дані обставини встановлені Дніпровським апеляційним судом у постанові від 11.09.2019 року, є преюдиціальними в силу приписів ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Рішенням господарського суду м. Києва від 26.11.2013 року у справі № 812/10830/13, залишеним без змін постановою Київського апеляційного господарського суду від 27 вересня 2016 року та постановою Вищого господарського суду України від 06.12.2016 року встановлено, що спірний гуртожиток за адресою: [ADDRESS] згідно матеріалів приватизаційної справи не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації (копії судових рішень наявні в матеріалах справи). Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 14.02.2007 року у справі №14/51-07(41/36-07) яким визнане за Дочірнім підприємством «Оріль» (код ЄДРПОУ 24618294) право власності на будівлю гуртожитку, розташовану за адресою: [ADDRESS], з урахуванням виконаної реконструкції літ. А-12 загальною площею гуртожитку А-12 7 500 кв.м. (в тому числі і житловим приміщенням [ADDRESS]) без додаткових актів введення в експлуатацію за позовом до Закритого акціонерного товариства «Оріль» скасоване Вищим господарським судом України за касаційною скаргою Фонду державного майна України, справа скерована для нового розгляду до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 21.04.09 у справі № 11/25-09 (14/51-07(41/36-07)) провадження у справі припинене у зв`язку з припиненням державної реєстрації відповідача - Закритого акціонерного товариства «Оріль» і припиненням державної реєстрації позивача - Дочірнього підприємства «Оріль» у зв`язку з визнанням його банкрутом (копії рішень судів наявні в матеріалах справи). Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 26.02.2008 року у справі № 39/97-08 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Комфорт» до Дочірнього підприємства «Оріль», яким визнано дійсним договір купівлі-продажу частини будівлі гуртожитку, укладений 13.11.2007 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» (код ЄДРПОУ 35397226) та Дочірнім підприємством «Оріль» (код ЄДРПОУ 24618294) та визнано за Товариством з обмеженою відповідальністю «ДП «КОМФОРТ» (код ЄДРПОУ 35397226) право власності на частину будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням [ADDRESS]), розташованого за адресою [ADDRESS], скасоване постановою Вищого господарського суду України від 18.02.2009 року; справа передана на новий розгляд до господарського суду Дніпропетровської області. Ухвалою господарського суду Дніпропетровської області від 15.04.2009 року у справі № 16/91-09(39/97-08) провадження у справі закрите у зв`язку з припиненням юридичної особи - Дочірнього підприємства «Оріль» (код ЄДРПОУ 24618294) (копії рішень наявні в матеріалах справи). Рішенням Апеляційного суду Дніпропетровської області від 12 вересня 2012 року, у справі № 22-ц/490/5791/12, залишеним без змін Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 21.01.2013 року, Товариству з обмеженою відповідальністю «ДП КОМФОРТ» (код ЄДРПОУ 35397226) відмовлено в задоволення позовних вимог про визнання права власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням [ADDRESS]), розташованого за адресою [ADDRESS] (копії рішень наявні в матеріалах справи). Рішення Господарського суду Дніпропетровської області від 28.12.2015 року у справі № 904/10561/15, яким за Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» визнане право власності на частину гуртожитку будівлі гуртожитку літ. А-12 (в тому числі і житловим приміщенням [ADDRESS]), розташованого за адресою [ADDRESS] , скасоване постановою Вищого господарського суду України, провадження у справі припинене (копії рішень наявні в матеріалах справи). Частина будівлі гуртожитку розташованого за адресою: [ADDRESS] , площею 5901,1 кв.м. в тому числі і кімната/житлове приміщення [ADDRESS], внесена до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. 07.05.2016 року між Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» (код ЄДРПОУ 34734281) та громадянином [PERSON] був укладений Договір купівлі-продажу нерухомого майна серія та номер 720, виданого 07.05.2016 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Зайченко І.А., номер запису про право власності 14476707, дата реєстрації 07.05.2016 року 17:41:27. Опис об`єкта нерухомого майна: приміщення в гуртожитку літ. А-12, яке складається з 1-коридор, площею 3,9 кв.м.; 2 - житлова, площею 17,4 кв.м.; 3 -житлова, площею 11,9 кв.м.; 4 - туалет, площею 1,0 кв.м.; 5- душова, площею 0,9 кв.м., житловою площею 29,3 кв.м, загальною площею 35,1 кв.м. З 01.09.1979 року по 25.12.1995 року позивачка працювала в Дніпропетровському виробничому взуттєвому об`єднанні, яке 1989 році було реорганізоване в Дніпропетровське виробничо-торгівельне взуттєве об`єднання, на базі якого в 1993 році було створене Орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль». 27.12.1993 року Орендне підприємство «Дніпропетровська виробничо-торгівельна фірма «Оріль» було реорганізоване в Акціонерне товариство «Оріль». Звільнилася за станом здоров`я (п.2 ст.40 КЗпП України). 01 жовтня 1993 року року позивачу на підставі спільного рішення адміністрації і профспілкового комітету від 01.10.1993 року був виданий ордер на поселення до кімнати [ADDRESS] . В ордер була вписана дочка, [PERSON] , 1992 року народження. Разом з [PERSON] , у кімнаті [ADDRESS] зареєстрована і проживає її дочка - [PERSON] 1992 р.н.. В 2017 році позивачу стало відомо, що кімната [ADDRESS] відчужена. Зазначені обставини визнані як позивачем - [PERSON] так і Фондом державного майна України, підтверджені належними письмовими доказами, що вбачається з відповідних позовних заяв, отож вважаються судом доведеними. При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами, привласнення цих функцій іншими органами і юридичними чи посадовими особами не допускається. Юрисдикція судів поширюється н всі правовідносини, що виникають у державі. Судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими для виконання на всій території України. Нормам Конституції кореспондують положення статті 18 ЦПК України: Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. У відповідності до ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Згідно ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю та мирно володіти своїм майном; право приватної власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. За змістом положень ст. 55 Конституції України кожному гарантується захист прав і свобод у судовому порядку. Відповідно до ст. 6 Конвенції, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Стаття 16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У розумінні зазначених приписів суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. За приписами ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст.ст. 319, 321 ЦК України, власник володіє, користується та розпоряджається своїм майном на власний розсуд; право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). У постановах Верховного Суду України від 14.09.2016 у справі № 6-1219цс16, від 24.05.2017 у справі № 6-1388цс16, від 26.10.2016 у справі № 6-1625цс16, від 13.09.2017 у справі № 761/32495/15-ц, від 12.10.2016 у справі № 6-504цс16 наведені висновки, що можливість виникнення права власності за рішенням суду передбачена лише у ст.ст. 335 та 376 ЦК України. В усіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема з правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Крім того, Верховний Суд України зазначив, що ст. 392 ЦК України, у якій ідеться про визнання права власності, не породжує, а підтверджує наявне в позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, у тому випадку, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює наявне в позивача право власності, а також у разі втрати позивачем документа, який посвідчує його право власності. Відповідно до статті 326 ЦК України, у державній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідно органи державної влади. Управління майном, що є у державній власності, здійснюється державними органами, а у випадках, передбачених законом, може здійснюватися іншими суб`єктами. абз.5 п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 р. «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», чітко визначено, що саме рішення суду про витребування майна є підставою для скасування реєстрації, а не реєстрація права власності є перешкодою для витребування майна, зазначивши наступне: «Рішення суду про задоволення позову про повернення майна, переданого за недійсним правочином, чи витребування майна із чужого незаконного володіння є підставою для здійснення державної реєстрації права власності на майно, що підлягає державній реєстрації, за власником, а також скасування попередньої реєстрації (статті 19, 27 Закону України від 1 липня 2004 року № 1952-IV "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень").» Відповідно до статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно до статті 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми, як вбачається з приписів ст. 80 ЦПК України, є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України встановлено: кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Частиною 4 статті 82 ЦПК України унормовано, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частини 2 статті 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Як визначено частиною 1 статті 12 ЦК України, особа здійснює свої права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина 2). Згідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1). Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним заадам цивільного законодавства (частина 2). Частиною 2 статті 16 ЦК України кожній особі надане право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (частина 1). Способами захисту цивільних прав і інтересів зокрема, може бути визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право. Приписами ст. 204 ЦК України встановлено: - правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом, або якщо він не визнаний судом недійсним. Частиною 1 статті 215 ЦК України унормовано підстави недійсності правочину, якими є недодержання в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Відповідно до частини 1 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно до частини 1 статті 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права або обмежений у його у його здійсненні. Держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності (стаття 386 ЦК України). Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (ст. 387 ЦК України). Якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі, іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України). Частиною 2 статті 2 ЦК України визначено, що суб`єктами цивільних правовідносин є держава. Приписами статті 326 ЦК України встановлено, що у державній власності є майно, яке належить державі Україна. Від імені та в інтересах держави Україна право власності здійснюють відповідні органи державної влади. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Фонд державного майна України» Фонд державного майна України є центральним органом виконавчої влади із спеціальним статусом, що реалізує державну політику у сфері приватизації, оренди, використання та відчуження державного майна, управління об`єктами державної власності, у тому числі корпоративними правами держави щодо об`єктів державної власності, що належать до сфери його управління, а також у сфері державного регулювання оцінки державного майна, майнових прав та професійної оціночної діяльності. Фонд державного майна відповідальний перед Президентом України. Діяльність Фонду державного майна України спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. Згідно з п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про Фонд державного майна України» основними завданнями Фонду державного майна України є захист майнових прав державних підприємств, установ та організацій, а також корпоративних прав держави на території України та за її межами. Статтею 6 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» визначені повноваження уповноважених органів управління, а саме: ведення обліку об`єктів державної власності, що перебувають у його управлінні, здійснення контролю за ефективним використанням та збереженням таких об`єктів; виявлення державного майна, яке тимчасово не використовується, та внесення пропозицій щодо умов його подальшого використання; надання згоди Фонду державного майна України на передачу об`єктів державної власності до статутних капіталів господарських товариств, виконання інших передбачених законодавством функцій з управління об`єктами державної власності. Статтею 7 Закону України «Про управління об`єктами державної власності» до повноважень Фонду державного майна України віднесено, зокрема, забезпечення захисту майнових прав держави на території України відповідно до законодавства. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» сфера дії цього Закону поширюється на гуртожитки, що є об`єктами права державної та комунальної власності. Сфера дії цього Закону поширюється на громадян та членів їхніх сімей, одиноких громадян, які не мають власного житла, не використали право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, на правових підставах, визначених цим Законом, вселені у гуртожиток та фактично проживають у гуртожитку протягом тривалого часу. Статтею 2 Закону України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків» визначено, що громадяни, на яких поширюється дія цього Закону, можуть реалізувати конституційне право на житло або шляхом приватизації житла у гуртожитку (у випадках, передбачених цим Законом), або шляхом отримання соціального житла (відповідно до цього Закону та Закону України "Про житловий фонд соціального призначення"), або шляхом самостійного (на власний розсуд, за власні чи залучені кошти) вирішення свого (своєї сім`ї) житлового питання (відповідно до цивільного законодавства України). Забезпечення реалізації права на житло мешканців гуртожитків візначено статтею 3 Закону: «Забезпечення реалізації конституційного права на житло мешканців гуртожитків, на яких поширюється дія цього Закону, здійснюється з дотриманням таких підходів: 1) всі гуртожитки, на які поширюється дія цього Закону, підлягають передачі у власність територіальних громад; 2) передача гуртожитків у власність територіальних громад відповідно до цього Закону здійснюється в порядку та строки, передбачені Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад, затвердженою законом; 3) передача гуртожитків згідно із цим Законом у власність територіальних громад здійснюється відповідно до порядку, передбаченого Законом України "Про передачу об`єктів права державної та комунальної власності" та прийнятих відповідно до нього підзаконних актів, з урахуванням особливостей цього Закону; 4) гуртожитки, включені до статутних капіталів товариств, створених у процесі приватизації (корпоратизації), у тому числі ті, що в подальшому були передані до статутних капіталів (фондів) інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб, передаються у власність територіальних громад відповідно до Загальнодержавної цільової програми передачі гуртожитків у власність територіальних громад з урахуванням особливостей, визначених цим Законом; 5) рішення про передачу гуртожитків, на які поширюється дія цього Закону, у власність територіальних громад приймає орган, уповноважений управляти державним майном, інший орган, якому передано в користування державне майно, або суд. Відповідно до частин 1,2 статті 4 Закону громадяни та члени їхніх сімей, на яких поширюється дія цього Закону, мають право на приватизацію жилих приміщень у гуртожитках, що перебувають у власності територіальних громад і можуть бути приватизовані відповідно до цього Закону за рішенням місцевої ради. Приватизація жилих приміщень у гуртожитках здійснюється відповідно до Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та прийнятих відповідно до нього нормативно-правових актів з урахуванням особливостей, визначених цим Законом. Мешканці гуртожитку, які на правових підставах, визначених цим Законом, проживають у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону (державної форми власності, а також у гуртожитках, включених до статутних капіталів товариств, у тому числі тих, що в подальшому були передані до статутних капіталів інших юридичних осіб або відчужені в інший спосіб), набувають право на приватизацію жилих приміщень у таких гуртожитках після їх передачі у власність відповідної територіальної громади згідно з цим Законом та Загальнодержавною цільовою програмою передачі гуртожитків у власність територіальних громад. Зазначене право поширюється на дітей законних мешканців гуртожитків, які народилися під час проживання їхніх батьків у гуртожитках, на які поширюється дія цього Закону. Згідно зі ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей», неприпустиме зменшення або обмеження прав та інтересів дітей під час вчинення будь-яких правочинів жилих приміщень. Таким чином, здійснивши системний аналіз наведених вище норм матеріального і процесуального права, суд прийшов до висновку, що позивач і третя особа, яка заявляє самостійні вимоги щодо предмета спору позбавлені можливості в позасудовому порядку визнати недійсним спірний договір купівлі-продажу нерухомого майна та визнати право власності на нього. При цьому суд вважає, що позивач [PERSON] не є власником житлової кімнати [ADDRESS] , а її законний інтерес щодо спірного нерухомого майна має бути захищений на умовах та в порядку, визначеному Законом України «Про забезпечення реалізації житлових прав мешканців гуртожитків». Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. Це підтверджується висновками, що містяться в постановах Верховного Суду України (зокрема: постанова Верховного Суду України від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13; постанова Верховного Суду України від 11 травня 2016 у справі № 6-806цс16). Тлумачення статті 387 ЦК України дозволяє зробити висновок, що саме власник має право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Судом встановлено, що гуртожиток по [ADDRESS], в тому числі і житлова кімната [ADDRESS] не увійшов до складу цілісного майнового комплексу Дніпропетровської виробничо-взуттєвої фірми «Оріль» під час його приватизації та внесений до Єдиного реєстру об`єктів державної власності щодо державного майна. Право власності за продавцем майна - відповідачем-2 Товариством з обмеженою відповідальністю КП «Комфорт» на час здійснення купівлі-продажу 07.05.2017 року було зареєстроване на підставі судового рішення, яке в подальшому було скасоване. Отож, житлова кімната [ADDRESS] вибула з володіння власника - держави в особі Фонду державного майна України поза його волею, іншим шляхом, що дає підстави для застосування ст. 388 ЦК України. Також суд вважає за необхідне зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Outcome: partial