Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-08 00:00:00

24.07.2015 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом, в якому просила визнати недійсною розписку від 13.08.2012 року, складену від імені [PERSON] про передачу [PERSON] суми 4800 умовних одиниць (200 умовних одиниць завдаток), як оплату за будинок, який належить на праві власності [PERSON] та розташований за адресою: с. Великокомарівка, вул. Комсомольська, 44 Великомихайлівського району Одеської області. Також просила визнати недійсною та скасувати нотаріальну дію, вчинену секретарем виконкому Великокомарівської сільської ради Великомихайлівського району Одеської області [PERSON], щодо завірення справжності підписів громадян [PERSON] та [PERSON] під зазначеною розпискою. Крім того, просила стягнути з [PERSON] на свою користь 10000,00 грн. в рахунок компенсації спричиненої моральної шкоди. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Суду пояснила, що вона є власницею будинку 44 по вул. Комсомольська с. Великокомарівка Великомихайлівського району Одеської області. У 2012 році, в зв»язку з переїздом на інше місце проживання, вона вирішила продати будинок. Відповідач [PERSON] звернулась до неї з пропозицією щодо придбання будинку. Сторони домовились про продаж будинку за суму, що еквівалентна 5000,00 доларам США. За домовленістю сторін, [PERSON] в якості завдатку мала сплатити суму, що еквівалентна 200,00 доларам США, позивач мала надати покупцю будинок для проживання, дооформити всі необхідні для продажу будинку документи та, після оплати всієї вартості будинку, оформити договір купівлі-продажу будинку в нотаріальній конторі. Позивач повідомила, що 13.08.2012 року [PERSON], на виконання домовленості, передала їй 2000,00 грн., які сторони вважали еквівалентом 200,00 доларам США, після чого [PERSON] запропонувала їй звернутись до сільської ради для написання розписки про отримання коштів. Сторони звернулись до секретаря виконкому Великокомарівської сільської ради [PERSON], з якою позивач перебуває у приятельських відносинах, яка в приміщені сільської ради особисто склала розписку від імені [PERSON], дала її підписати сторонам та завірила своїм підписом. При цьому позивач зазначає що вона особисто вказану розписку не читала. [PERSON] також вголос зміст розписки не оголошувала. Позивач підписала документ не читаючи, оскільки довіряла [PERSON] Зазначила, що розписка була складена в одному екземплярі та знаходиться у відповідача [PERSON] Після цього позивач надала відповідачу будинок для проживання. Пояснила, що відповідач [PERSON] неодноразово зверталась до неї з проханням відстрочити виплату основної суми вартості будинку, посилаючись на важке матеріальне становище, а потім позивач дізналась про пред»явлення [PERSON] позову до суду про стягнення з неї суми, яка еквівалентна 5000,00 доларам США, ніби то сплаченою [PERSON] в рахунок оплати вартості будинку 44 по вул. Комсомольська в с. Великокомарівка. Позивач, посилаючись на відмову суду у прийнятті її зустрічного позову у справі про стягнення з неї коштів, була змушена звернутись до суду із самостійним даним позовом, оскільки гроші від відповідача вона отримала лише в сумі, яка еквівалентна 200,00 США. Також вказала, що внаслідок неправомірних дій відповідача вона зазнала моральних страждань, які полягають в погіршенні стану здоров»я, необхідності приймати ліки, порушенні способу її життя, хвилюванні у зв»язку з необхідністю з»являтися до суду, додаткових витратах на отримання юридичної допомоги. Спричинену їй моральну шкоду оцінила в 10000,00 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені вимоги в повному обсязі. Дала суду пояснення, аналогічні поясненням позивача. Підтвердила наявність на розгляді суду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів, ніби то сплачених за будинок, основним доказом в якому є розписка про передачу коштів. Вказала, що вона заявляла зустрічний позов про визнання розписки недійсною, але судом відмовлено у прийнятті зустрічного позову з процесуальних підстав, через що вказаний позов був поданий до суду, як самостійний. Зазначила, що секретарем виконкому Великокомарівської сільської ради [PERSON] ніякі нотаріальні дії не вчинялись, оскільки факт посвідчення підписів на розписці не зареєстрований як вчинена нотаріальна дія. Зазначила, що порушення прав позивача відбувається саме через неправильне формулювання тексту розписки, який не відповідає фактичним обставинам, оскільки позивач фактично отримала від відповідача лише 2000 грн., як завдаток в рахунок наступної оплати вартості будинку. Відповідач [PERSON], яка обіймає посаду секретаря виконкому Великокомарівської сільської ради (а.с.48) та на час розгляду справи в суді на неї покладені обов»язки сільського голови (а.с.49), в судовому засіданні позов визнала в повному обсязі. Суду пояснила, що дійсно працює секретарем виконкому Великокомарівської сільської ради; на неї покладені обов»язки щодо вчинення нотаріальних дій. Особисто знайома з позивачем [PERSON] 13.08.2012 року до неї звернулась її знайома [PERSON], яка повідомила, що вона домовилась про продаж [PERSON] свого будинку за суму, яка еквівалентна 5000,00 доларам США, [PERSON] передала [PERSON] кошти в сумі 2000,00 грн., які вони вважали еквівалентними 200,00 доларам США та [PERSON] виявила бажання оформити факт передачі грошей розпискою. [PERSON] в суді пояснила, що вона є юридично не обізнаною, досвіду складення розписок про передачу коштів у неї немає, тому текст розписки вона писала власноручно на власний розсуд, зазначивши лише суму, яка дорівнює різниці між вартістю будинку та сплаченою покупцем сумою. Оскільки ініціатором написання розписки була [PERSON], розписку вона писала від її імені. Розписку вона вголос не зачитувала. При ній ніяких коштів не передавалось, хоча мова йшла про передачу завдатку в сумі, що еквівалентна 200 доларам США. Запропонувала сторонам розписатись, при цьому паспортів осіб не перевіряла, їх особи не встановлювала, все записала з їх слів. Крім того, державний збір за вчинення нотаріальної дії не стягувався, факт вчинення посвідчення підписів до журналу реєстрації нотаріальних дій не заносився. Вказану розписку вона посвідчила, як секретар виконкому сільської ради, лише з власної ініціативи. Також вказала, що при ній ніяких коштів [PERSON] [PERSON] не передавала. Надавши вказані пояснення, відповідач подала клопотання про закінчення розгляду справи за її відсутності з урахуванням її пояснень. Відповідач [PERSON] в судове засідання, призначене на 10.08.2015 року не з»явилась; в судовому засіданні 09.09.2015 року заявила клопотання про відкладення розгляду справи на жовтень 2015 року у зв»язку з необхідністю отримання юридичної допомоги, клопотання судом було задоволено; в судовому засіданні, призначеному на 09.10.2015 року відповідач знов заявила клопотання про відкладення розгляду справи на листопад 2015 року у зв»язку з необхідністю отримання юридичної допомоги; клопотання судом було задоволено, відповідачу роз»яснена неприпустимість зловживання процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та порушення процесуальних строків розгляду справи; попереджено, що в разі неотримання нею юридичної допомоги, наступне судове засідання буде проведене без участі її представника. В судове засідання, призначене на 04.11.2015 року відповідач не з»явилась, хоча в приміщенні суду перебувала, через канцелярію надала заяву про відкладення розгляду справи у зв»язку з необхідністю отримання правової допомоги. Врахувавши, що судом надавався відповідачу час тривалістю три місяці для отримання юридичної допомоги, відповідач не скористалась своїми правами належним чином, шляхом зловживання процесуальними правами порушила процесуальні строки розгляду справи, врахувавши думку позивача та її представника, які наполягали на розгляді справи за відсутності [PERSON], яка зловживає своїми процесуальними правами з метою затягування розгляду справи та спричинення позивачу додаткових матеріальних витрат та моральних страждань, суд вирішив можливим відхилити клопотання [PERSON] про відкладення розгляду справи та розглянути справу за відсутністю відповідача. Вислухавши пояснення позивача, її представника, відповідача [PERSON], дослідивши письмові матеріалисправи, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст.. 15 ЦПК України справа підсудна суду. За положеннями ст.. 10,60 ЦПК України, кожна сторона має довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідно до ч. 1 ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами, не потребують додаткового з»ясування в судовому засіданні. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За наслідками розгляду справи, суд встановив такі фактичні обставини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку № 44 по вул. Комсомольська с. Великокомарівка Великомихайлівського району Одеської області, що підтверджено копією Свідоцтва про державну реєстрацію прав (а.с.72). У серпні 2012 року між [PERSON] та [PERSON] була досягнута усна домовленість про укладення договору купівлі-продажу вказаного будинку; сторони домовились, що будинок буде проданий за суму, що еквівалентна 5000,00 доларам США. 13.08.2012 року [PERSON], на виконання досягнутої умови, з метою підтвердження намірів по укладенню договору купівлі продажу будинку, передала [PERSON] певну суму коштів. Для фіксації вказаної дії сторони звернулись до секретаря виконкому Великокомарівської сільської ради Великомихайлівського району [PERSON], яка є знайомою [PERSON], і [PERSON], зі слів сторін, склала розписку від імені [PERSON] про передачу коштів за будинок. Вказана розписка була підписана сторонами. [PERSON] вчинила запис щодо завірення підписів сторін, яки розписалися під розпискою, та завірила розписку печаткою органу місцевого самоврядування(а.с.9). Із фактичних обставин справи можна зробити висновок, що позивач просить визнати недійсним документ, який був складений на підтвердження передачі суми завдатку за усною домовленістю про укладення договору купівлі-продажу житлового будинку. Відповідно до ст. 202 ЦПК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов»язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. За п. 3,4 ст. 203 ЦК України, волевиявлення учасників правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. За ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно з ч. 1 ст. 218 ЦК України заперечення однією зі сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Але в даному випадку оспорюється не сам правочин, а текст документу, складений на підтвердження факту передачі коштів. Із пояснень позивача встановлено, що вона з відповідачем усно домовились про купівлю-продаж будинку позивача за суму, яка еквівалентна 5000,00 доларам США за курсом НБУ на час укладення договору. Ніяких попередніх договорів в формі, встановленій Цивільним Кодексом України, сторони не укладали. Позивач підтвердила, що 13.08.2012 року відповідач передала їй 2000,00 гривень, які сторони вважали еквівалентом 200,00 доларам США, а позивач передала відповідачу ключи від будинку, при цьому сторони домовились, що залишок суми відповідач передасть позивачу пізніше при укладенні договору купівлі-продажу. Укласти нотаріальний договір купівлі-продажу будинку 13 серпня 2012 року сторони не мали змоги, оскільки свідоцтво про право власності на будинок було оформлене позивачем лише 22.08.2015 року, що підтверджено копією витягу з Реєстру про державну реєстрацію прав (а.с.72). Таким чином можна зробити висновок, що сума коштів, передана відповідачем позивачу, є завдатком, внесеним відповідачем в рахунок оплати вартості будинку. За ст. 570 ЦК України, завдатком є грошова сума або рухоме майно, що видається кредиторові боржником у рахунок належних з нього за договором платежів, на підтвердження зобов»язання і на забезпечення його виконання. Якщо не буде встановлено, що сума, сплачена в рахунок належних з боржника платежів є завдатком, вона вважається авансом. Оскільки між сторонами не укладалось договорів купівлі продажу будинку в формі, встановлений законом, також не укладалось попередніх договорів, сплачена [PERSON] сума вважається авансом. В оспорюваній позивачем розписці зазначено, що [PERSON] передає [PERSON] суму 4800 умовних одиниць (200 умовних одиниць завдаток), як оплату за будинок, який знаходиться за адресою: с. Великокомарівка, вул. Комсомольська, 44 (а.с.9). Позивач оспорює факт передачі суми в розмірі 4800 умовних одиниць, про що зазначено в розписці, посилаючись на те, що вона отримала від [PERSON] суму в розмірі 2000,00 грн., що сторони вважали еквівалентом 200 доларам США. Допитана в судовому засіданні [PERSON] пояснила, що зі слів звернувшихся до неї сторін, вона зрозуміла, що фактично [PERSON] отримала суму, еквівалентну 200 доларам США. Також вона зрозуміла, що сторони домовились про продаж будинку [PERSON] за 5000 доларів США. Різницю між повною вартістю будинку та отриманою сумою завдатку вона і вказала в розписці. Вказала, що вона не має юридичної освіти, також не має досвіду складення розписок або договорів про передачу коштів, тому склала розписку на власний розсуд. Оскільки ініціатором звернення до неї була [PERSON], розписку вона склала від її імені в одному екземплярі. Розписку вголос не читала. Оригінал розписки віддала [PERSON] Також вона з власної ініціативи зробила напис про завірення підписів сторін, хоча сторони паспортів при собі не мали, їх особи вона не встановлювала, державний збір за завірення підписів сторони не сплачували, також ця дія не вносилась в журнал реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування. [PERSON] також підтвердила, що мова йшла про передачу 2000 гривень, які сторони вважали еквівалентом 200 доларам США. У суду немає підстав ставити під сумнів пояснення відповідача [PERSON], оскільки вона є незацікавленою стороною у справі, пояснення в судовому засіданні давала вільно, зі своїми правами та обов»язками була ознайомлена. При прийнятті рішення суд приймає до уваги те, що оспорювана розписка не є договором в розумінні положень Цивільного Кодексу України, а є лише доказом на підтвердження факту передачі певної суми коштів, підстав, встановлених ЦК України, для визнання самого правочину недійсним, позивачем не заявлено, але при цьому суд враховує, що оспорюваний документ може бути підставою для стягнення коштів з [PERSON], у позивача відсутні інші способи захисту своїх законних прав та інтересів тому, враховуючи диспозитивність цивільного процесу, розглядає справу в обсягах, заявлених позивачем. Факт безпідставного зазначення в тексті оспорюваної розписки про передачу відповідачем позивачу суми 4800 умовних одиниць підтверджується поясненнями позивача та [PERSON]. наданих в судовому засіданні. Оспорюваний документ не був прочитаний позивачем, про що заявила і позивач і [PERSON] Особа, яка складала розписку, [PERSON] в суді визнала свою помилку в частині зазначення в розписці про передачу суми 4800 умовних одиниць, вказала, що вона зазначила про це, оскільки саме ця сума становить різницю між повною вартістю будинку та завдатком в 200 доларів США, тоді як зі слів сторін їй було відомо, що [PERSON] передала лише завдаток. Крім того суд приймає до уваги те, що на час складення розписки 13.08.2012 року позивач [PERSON] не оформила правовстановлюючі документи на будинок, тому у [PERSON] не було підстав для передачі коштів в рахунок оплати повної вартості будинку. Те, що відповідачем [PERSON] не сплачувалась сума в розмірі 4800 доларів США, на думку суду, також підтверджується позовом про стягнення суми сплаченого авансу, який [PERSON] подала до [PERSON] в 2015 році, та в якому ставиться питання про стягнення на користь [PERSON] суми авансу в розмірі, що еквівалентний 5000 доларам США. В позові вказано, що вказана сума була передана [PERSON] в якості авансу за будинок, тоді як із пояснень самої [PERSON] вбачається, що сторони домовились про продаж будинку за 5000 доларів США та в розписці сума завдатку (авансу) вказана в розмірі 200 умовних одиниць, що також підтверджує пояснення позивача в цій частині. В судовому засіданні [PERSON] наполягала на тому, що продажну вартість будинку вона не збільшувала, згодна на продаж будинку за 5000 доларів США, але отримала від [PERSON] лише 2000,00 грн. в якості завдатку. На думку суду, при сплаті повної вартості будинку [PERSON] мала вимагати визнання за нею права власності на придбаний будинок, а не звертатись з приводу повернення суми авансу. Оцінивши всі встановлені фактичні обставини відповідно до вимог ст. 212 ЦПК України, приймаючи до уваги пояснення [PERSON] щодо допущеної нею помилки при складенні оспорюваної розписки, суд дійшов до висновку про необхідність визнання недійсною розписки, датованої 13.08.2012 року, складеної від імені [PERSON], в частині зазначення факту передачі [PERSON] [PERSON] [PERSON] суми 4800 умовних одиниць як оплату за будинок, який знаходиться за адресою: с. Великокомарівка, вул. Комсомольська, 44 Великомихайлівського району Одеської області. Разом з тим факт передачі авансу в розмірі 2000,00 грн., що еквівалентно 200 доларам США знайшов підтвердження в судовому засіданні, що вбачається із пояснень позивача [PERSON], тому в цій частині оспорювана розписка не може бути визнана недійсною. Розглянувши вимоги в частині визнання недійсною та скасування нотаріальної дії, вчиненої секретарем виконкому Великокомарівської сільської ради [PERSON] щодо завірення справжності підписів [PERSON] та [PERSON] під розпискою від 13.08.2012 року, суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 37 Закону України «Про нотаріат», У населених пунктах, де немає нотаріусів, уповноважені на це посадові особи органу місцевого самоврядування вчиняють такі нотаріальні дії:… засвідчують справжність підпису на документах. Рішенням виконкому Великокомарівської сільської ради № 3 від 15.12.2010 року, обов»язки із вчинення нотаріальних дій на території Великокомарфівської сільської ради покладені на секретаря виконкому Великокомарівської сільської ради [PERSON] (а.с.45). При прийнятті зазначеного рішення виконавчий комітет Великокомарівської сільської ради керувався пунктом 2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України № 22/5 від 25.08.1994 року та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26.10.1994 року за № 256/466, яка була чинна на час покладення обов»язків щодо вчинення нотаріальної дії на посадову особу органу місцевого самоврядування, в якому зазначено що нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Сама процедура вчинення нотаріальної дії посадовою особою органу місцевого самоврядування регламентована Порядком вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5, який був чинний на час складення оспорюваної розписки. За п. 2.2. Порядку, Нотаріальні дії вчиняються після їх оплати в день подачі всіх необхідних документів. П. 2.3. Порядку визначено, що при вчиненні нотаріальної дії посадові особи органів місцевого самоврядування встановлюють особу, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, визначеному статтею 43 Закону України "Про нотаріат", а саме встановлення особи здійснюється за паспортом громадянина України або за іншими документами, які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо особи громадянина, який звернувся за вчиненням нотаріальної дії (паспорт громадянина України, паспорт громадянина України для виїзду за кордон, дипломатичний чи службовий паспорт, посвідчення особи моряка, посвідчення члена екіпажу, посвідка на проживання особи, яка мешкає в Україні, національний паспорт іноземця або документ, що його замінює, посвідчення інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи). Посвідчення водія, особи моряка, інваліда чи учасника Великої Вітчизняної війни, посвідчення, видане за місцем роботи фізичної особи, не можуть бути використані громадянином України для встановлення його особи під час укладення правочинів. . Крім того, за п. 2.4.Порядку При посвідченні заповітів та засвідченні справжності підпису на документах перевіряється справжність підписів осіб, які звернулись за вчиненням нотаріальної дії. П. 2.5. передбачає, що під час посвідчення заповіту та засвідчення справжності підпису на документах визначається обсяг цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулась за вчиненням нотаріальної дії, у порядку, встановленому статтею 44 Закону України "Про нотаріат". Відповідно до п. 2.12. Порядку, усі нотаріальні дії, які вчиняються посадовою особою органу місцевого самоврядування, реєструються в реєстрі для реєстрації нотаріальних дій органу місцевого самоврядування у порядку, передбаченому статтею 52 Закону України "Про нотаріат" , та Правилами ведення нотаріального діловодства, затвердженими наказом Міністерства юстиції України від 22.12.2010 N 3253/5 , зареєстрованими у Міністерстві юстиції України 23.12.2010 за N 1318/18613. В судовому засіданні [PERSON] пояснила, що при посвідченні справжності підписів осіб на оспорюваній розписці вона не встановлювала особи сторін, записавши їх дані з їх слів, не перевіряла їх дієздатність, не вимагала сплати державного мита за вчинення нотаріальної дії, вказану дію не вносила в реєстр нотаріальних дій органу місцевого самоврядування, що підтверджено інформацією Великокомарівської сільради № Р-13/42 від 08.09.2015 року (а.с.47). Крім того, запис про завірення підписів вона вчинила з власної ініціативи. На підставі наведеного суд дійшов до висновку, що запис, зроблений на оспорюваній розписці, про завірення справжності підписів громадян, не є нотаріальною дією, оскільки вчинений без дотримання всіх положень Порядку вчинення нотаріальних дій посадовими особами органів місцевого самоврядування, затвердженим Наказом Міністерства юстиції України від 11.11.2011 N 3306/5. Враховуючи встановлені обставини, суд вважає необхідним відмовити в задоволенні позову в цій частині, оскільки судом встановлено, що оспорювана позивачем нотаріальна дія не вчинялась. Сам по собі запис не може свідчити про вчинення саме нотаріальної дії. Розглянувши позов в частині стягнення суми моральної шкоди в розмірі 10000,00 грн., суд дійшов до наступного. Відповідно до ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров»я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім»ї чи близьких родичів, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв»язку із знищенням чи пошкодженням її майна. В суді позивач пояснила, що діями відповідача, які виразились в намаганні необгрунтованого стягнення з неї коштів, їй спричинена моральна шкода, яка полягає у погіршенні стану її здоров»я, на підтвердження чого надала довідку з лікарні про звернення за медичною допомогою з приводу гіпертонічної хвороби (а.с.10). Разом з тим в суді позивач пояснила, що вона хворіє приблизно з 2006 року, а загострення хвороби пов»язує з хвилюваннями, спричиненими діями [PERSON] При цьому будь яких доказів на підтвердження наявності причинного зв»язку між погіршенням стану здоров»я та діями [PERSON] позивач суду не надала. Пояснення позивача в тій частині, що [PERSON], проживаючи у її будинку, спричинила їй шкоду у вигляді заборгованості по оплаті за комунальні послуги та необхідність проведення ремонту будинку, не можуть прийматися судом як докази в обгрунтування факту спричинення моральної шкоди. Крім того, відповідно до п. 2 Постанови Пленуму ВСУ N 4 від 31.03.95 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», судам роз»яснено, що спори про відшкодування заподіяної фізичній чи юридичній особі моральної (немайнової) шкоди розглядаються, зокрема: - коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції або випливає з її положень; - у випадках, передбачених Цивільним Кодексом України та іншим законодавством, яке встановлює відповідальність за заподіяння моральної шкоди (наприклад, ст. 49 Закону "Про інформацію", ст. 44 Закону "Про авторське право і суміжні права" ; - при порушенні зобов'язань, які підпадають під дію Закону "Про захист прав споживачів" чи інших законів, що регулюють такі зобов'язання і передбачають відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Тобто, стягнення моральної шкоди можливе лише у випадках, прямо встановлених законодавством. В даному випадку позивачем не надано належних доказів на підтвердження наявності у неї права на відшкодування моральної шкоди, не підтверджений факт спричинення моральної шкоди, не обгрунтована сума шкоди, пред»явлена до стягнення, на підставі чого суд дійшов до висновку про необгрунтованість вимог в даній частині. На підставі вище викладеного суд дійшов до висновку про необхідність часткового задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: partial