Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-10 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості по кредитному договору, в якому зазначив, що відповідно до умов кредитного договору № б/н від 03.10.2011 року, укладеного між банком та [PERSON], перший надав останній кредит в сумі 4300 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Однак відповідач не виконує взятих на себе зобов'язань по поверненню кредиту та сплаті відсотків і станом на 22.03.2018 року має заборгованість перед позивачем в сумі 40302 гривні 58 копійок, яку в добровільному порядку сплатити не бажає, що спонукало ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" звернутися до суду з відповідним позовом. Представник позивача в судове засідання не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Надав до суду заяву в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить розглядати справу без його участі. Відповідач в судовому засіданні заявлені вимоги визнала частково. Не оспорювала факту підписання кредитного договору між сторонами. Однак наполягала на тому, що належними їй кредитними коштами розпорядилася третя особа, яка шахрайським способом, а саме шляхом вмовлянь, схилила відповідача до переказу належних їй коштів. Просила суд застосувати строк позовної давності. Дослідивши заяви по суті спору, письмові докази, заслухавши усні пояснення відповідача, суд вважає встановленими наступні фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини . Відповідно ст. 11 ЦК України цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Частина 1 ст. 207 ЦК України встановлює, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Згідно ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Стаття 638 ЦК України передбачає, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Із анкети - заяви [PERSON] про приєднання до умов та правил надання банківських послуг в Приват Банку від 03.10.2011 року, встановлено, що позичальник погодилася з тим, що ця заява разом із Пам'яткою клієнта, Умовами та правилами надання банківських послуг та Тарифами банку становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Вона ознайомилася і згодна з Умовами та правилами надання банківських послуг, а також Тарифами банку, які були надані у письмовому вигляді. Зазначена заява скріплена підписом позичальника (а.с.7) . Згідно умов кредитування з використанням кредитки " Універсальна, 55 днів льготного періоду", за користування кредитом встановлено базову процентну ставку в розмірі 2,5% ( а.с.8 ). Таким чином, під час укладення договору від 03.10.2011 року були дотримані вимоги як частини 1, так і частини 2 ст. 207 ЦК України, оскільки всі умови договору викладені у письмовій формі на паперових носіях, а сам договір скріплений підписами обох сторін. Згідно пункту 2.1.1.2.3 умов сторони погодилися, що після отримання банком від клієнта необхідних документів, а також заяви, банк здійснює перевірку наданих документів та приймає рішення про можливість встановлення кредитного ліміту на кредитну карту. Клієнт дає свою згоду на те, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку, і клієнт надає банку право у будь-який момент змінити (зменшити, збільшити анулювати) кредитний ліміт. Також згідно пункту 2.1.1.2.4 умов, сторони погодилися, що підписання даного договору є прямою та безумовною згодою клієнта стосовно прийняття будь якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до п.2.1.1.7.6 умов при порушенні клієнтом строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів клієнт зобов'язаний сплатити банку штраф розмір якого встановлено тарифами договору. Відповідно до п. 1.1.5.23 умов, у разі порушення клієнтом встановленого законом зобов'язання з повернення належним чином зарахованих коштів клієнт платить банку пеню в розмірі 0,1 відсотка від суми простроченого платежу за кожний день. Отже, доведеним є факт, що 03.10.2011 року між ЗАТ КБ "ПриватБанк " та [PERSON] укладений кредитний договір № б/н., згідно з яким, остання отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Згідно п.1.6 Статуту ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК " останнє є правонаступником ЗАТ КБ "ПриватБанк" ( а.с. 27). Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту та інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 03.10.2011 року, встановлено, що станом на 22.03.2018 року заборгованість відповідача перед банком становить 40302 гривні 58 копійок, та складається з : тіла кредиту в сумі 3398 гривень 80 копійок; заборгованості по відсоткам за користування кредитом в сумі 1023 гривні 19 копійок; пені в сумі 33485 гривень 23 копійки ; штрафів у сумі 2395 гривень 36 копійок . Аналізуючи зібрані по справі докази, оцінюючи їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що вимоги позивача, ґрунтуються на нормах чинного цивільного законодавства та кредитного договору, оскільки [PERSON] не виконала взяте на себе зобов'язання згідно з умовами договору, щодо повернення суми кредиту та сплати відсотків за користування кредитом. Суд вважає, що позовні вимоги в частині стягнення з відповідача заборгованості за тілом кредиту в сумі 3398 гривень 80 копійок та відсотками за користування кредитом в сумі 1023 гривні 19 копійок обґрунтовані повністю, а тому підлягають задоволенню у повному обсязі . Вирішуючи вимоги в частині стягнення з відповідача пені за несвоєчасне виконання зобов'язань суд виходить з наступного . Відповідно до ч.3 ст. 551 ЦК України розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду , якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення . З матеріалів справи встановлено, що розмір неустойки ( 33485 гривень 23 копійки) значно перевищує розмір заподіяних позивачеві збитків ( 4421 гривня 99 копійок ). З пояснень відповідача встановлено, що неналежне виконання нею взятих на себе по договору зобов'язань сталося в зв'язку із скрутним матеріальним становищем. Враховуючи викладене, зважаючи на відповідну заяву відповідача, суд вважає можливим зменшити розмір пені до суми 4421 гривні 99 копійок . Вирішуючи вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів суд виходить з наступного : Відповідно до ч.1 ст. 549 ЦК України неустойкою ( штрафом, пенею ) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання . Таким чином пеня та штраф не є окремими видами штрафних санкцій, а є різновидами неустойки як юридичної відповідальності, а тому банк просить застосувати до боржника подвійну цивільно-правову відповідальність одного й того ж виду за одне й те саме порушення договірного зобов'язання (прострочення виконання грошового зобов'язання), що суперечить вимогам ч.1 ст.61 Конституції України та ч.3 ст. 509 ЦК України, згідно з якими ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення, а зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Отже в задоволенні вимоги в частині стягнення з відповідача штрафів слід відмовити . Доводи відповідача щодо пропуску позивачем строку позовної давності спростовуються п.1.1.7.31 Умов, згідно якого термін позовної давності щодо вимог банку з повернення кредиту, сплати процентів за користування кредитом, винагороди, неустойки-пені, штрафів, витрат банку становить 50 років. Згідно ч.1 ст. 141 ЦПК України якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Отже з відповідача слід стягнути на користь позивача понесені ним судові витрати в сумі 386 гривень 58 копійок . На підставі викладеного, ст.ст.11,207,526,549,551,629,634,638,1054, ЦК України,

Outcome: partial