Jurisdiction: civil
Date: 2015-05-13 00:00:00

У жовтні 2014 року [PERSON] і [PERSON] звернулися до суду з позовом про захист їх прав, як споживачів фінансових послуг, і просили суд визнати недійсними Договір про надання споживчого кредиту №11194257000 від 06.08.2007 року та додаткові угоди до нього; Договір іпотеки /нерухомого майна/ №30207Z18 від 06.08.2007 року; Договір поруки №30207Р25 від 06.08.2007 року та додаткові угоди до нього. В обґрунтування позову зазначили, що Договір про надання споживчого кредиту № 11194257000 суперечить нормам Цивільного кодексу України, а також Законів України „Про захист прав споживачів" і „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", а тому є недійсним, оскільки при підписанні договору було порушено законні права Позичальника, як споживача фінансових послуг, банк вдався до нечесної підприємницької діяльності і ввів позичальника в оману стосовно валюти кредиту, порядку його надання, умов повернення кредиту споживачем, загальної вартості кредиту, в зв'язку з чим позивачем договір було укладено під впливом помилки. Крім того, за доводами позивачів, договір містить несправедливі умови, порушує принцип рівності сторін; не містить усіх істотних умов, оскільки не узгоджено мету і ціну кредиту, відсоткову ставку, детальний розпис загальної вартості кредиту, порядок повернення кредитних коштів і сплати процентів за їх користування, розмір витрат на страхування та розмір витрат на валютно-обмінні операції, обов'язків банку; не зазначено, яким документом банк повинен підтвердити надання кредиту у швейцарських франках, прихована інформація щодо методики визначення валютного курсу. За доводами позивачів, в порушення Закону України „Про захист прав споживачів" та нормативно-правових актів Національного банку України, під час укладання цього Договору відповідачем не було надано інформацію про умови кредитування, сукупну вартість кредиту, методику визначення курсу іноземної валюти та комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом і відсотками за користування ним. В зв'язку з недійсністю основного зобов'язання з посиланням на положення ч.2 ст. 548 та ч.1 ст. 593 ЦК України позивачі просили також визнати недійсними додаткові угоди до нього, а також договори іпотеки та поруки і додаткові угоди до нього. Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2014 року визнано недійсним договір про надання споживчого кредиту від 06.08.2007 року № 11194257000, укладений між [PERSON] і Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та додаткові угоди до нього; Договір іпотеки /нерухомого майна/ від 06.08.2007 року № 30207Z18, укладений між [PERSON] і Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк"; Договір поруки від 06.08.2007 року №30207P25, укладений між [PERSON] і Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" та додаткові угоди до нього. Стягнуто з ПАТ „УкрСиббанк" на користь [PERSON] та на користь держави по 243 грн. 60 коп. на відшкодування судових витрат. Додатковим рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2015 року стягнуто з ПАТ „УкрСиббанк" на користь держави 243 грн. 60 коп. у відшкодування судових витрат. В апеляційній скарзі ПАТ „УкрСиббанк" просить скасувати рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2014 року та ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, посилаючись на невідповідність висновків суду в частині наявності підстав для задоволення позовних вимог фактичним обставинам справи. Судом встановлено, що 06.08.2007 року позивач [PERSON] уклав з Акціонерним комерційним інноваційним банком „УкрСиббанк" (далі - Банк), правонаступником якого є відповідач, Договір про надання споживчого кредиту № 11194257000 (далі - Договір). Умовами Договору передбачено надання Банком позивачеві кредиту в сумі 71035 швейцарських франків, що за офіційним курсом НБУ складало 297636 грн 65 коп., строком до 05.02.2015 року. З метою забезпечення належного виконання позивачем умов Договору, того ж дня Банк уклав з позивачем [PERSON] Договір іпотеки /нерухомого майна/ № 30207Z18, за яким остання передала в іпотеку Банку належне їй на праві власності приміщення магазину №3, розташованого за адресою: [ADDRESS], а також Договір поруки № 30207Р25. В процесі виконання Договору про надання споживчого кредиту позивач [PERSON] уклав із Банком декілька додаткових угод, а саме: Додаткову угоду № 11194257000-1 від 14.08.2008 року, якою змінено період сплати відсотків з 01 по 10 число кожного місяця (а.с. 84 т.1); Додаткову угоду №2 від 13.02.2009 року, якою сторони змінили графік погашення кредиту (а.с. 92, 93 т.1); Додаткову угоду № 3 від 09.06.2010 року, якою сторони змінили редакцію Додатку № 1 і кінцевий термін повернення кредиту (а.с.95 т.1). Позивач [PERSON] також уклала з Банком декілька додаткових угод до Договору поруки, а саме: Додаткову угоду № 30207Р25-1, якою доповнено пункт 2 договору поруки (а.с. 91 т.1); Договір про внесення змін № 1 від 09.06.2010 року, яким позивач погодила можливість зміни кінцевого терміну основного зобов'язання (а.с.94 т.1). Задовольняючи позов, суд першої інстанції послався на обґрунтованість вимог стосовно доведеності підстав для визнання недійсним укладеного між сторонами кредитного договору. Визнання недійсним кредитного договору, за висновком суду, є також підставою для визнання недійсними всіх додаткових угод до Договору, а також укладених позивачем [PERSON] з Банком Договору іпотеки /нерухомого майна/ № 30207Z18 і Договору поруки № 30207Р25 та додаткових угод до нього. Проте, такий висновок суду щодо наявності підстав для задоволення позовних вимог не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Так, відповідно до положень статей 6, ч.1 ст.626, ст.627, ч.1 ст.628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У ч.1 ст.638 ЦК України зазначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Певні особливості регулювання відносин за договорами про надання споживчого кредиту встановлено Законом України „Про захист прав споживачів". Закріпивши на законодавчому рівні певний порядок і вимоги щодо укладення договорів, зокрема, і кредитних договорів, законодавець з метою захисту порушеного права учасників кредитних правовідносин визначив правові підстави визнання правочинів, в тому числі і кредитних договорів, недійсними у випадку недотримання вимог законодавства при їх укладенні. За загальним правилом ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу, в силу яких особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, а сам зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Статтею 229 ЦК України встановлено правові наслідки правочину, який вчинено під впливом помилки, а статтею 230 ЦК України - під впливом обману, і, виходячи з аналізу зазначених норм права, як обман, так і помилка, є самостійними підставами для визнання правочину недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 230 ЦК України замовчування стороною існування наявності обставин, які мають істотне значення і можуть перешкодити вчиненню правочину, є обманом. Визначення поняття обставин, що мають істотне значення, викладено в абз. 2 ч. 1 ст. 229 ЦК України, під якими розуміється помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків встановлених законом. Крім того, відповідно до ст. 19 Закону України „Про захист прав споживачів" будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману, є нечесною підприємницькою практикою, а тому встановлено заборону на таку діяльність. Пунктом 2 частини 1 ст. 19 вказаного Закону визначено, що практикою, яка вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, зокрема, таких, як її наявність, переваги, очікувані результати споживання, є підприємницька практика, що спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б. Також згідно частини 2 вказаної статті Закону підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України „Про захист прав споживачів" в редакції, яка діяла на час укладення договору (далі - Закон), перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Недотримання зазначених вимог відповідно до ч.6 ст. 19 Закону є підставою для визнання правочину недійсним, як такого, що укладений з використанням нечесної підприємницької практики. Згідно частин 1 та 2, 5 та 6, 7 ст. 18 Закону Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення також підлягають зміні; або договір може бути визнаним недійсним у цілому. Положення, що було визнано недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення. Таким чином, статті 18, 19 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII „Про захист прав споживачів" передбачають різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Аналізуючи положення ст.18 цього Закону, для кваліфікації умов договору як несправедливих необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п.6 ч.1 ст.3, ч.3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві, а у випадку визнання окремого положення договору несправедливим може бути визнано недійсним або змінено саме це положення, а не сам договір. Тільки у разі, коли зміна окремих положень або визнання їх недійсними зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача такі положення підлягають зміні або договір може бути визнаний недійним в цілому. Положення ст. 18 Закону України „Про захист прав споживачів" щодо необхідності доведеності порушення прав споживача узгоджується з положеннями і з вимогами норм цивільного та цивільно-процесуального права. Так, відповідно до положень статей 15, 16 ЦК України, статей 1 та 3 ЦПК України в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, а тому під час розгляду спору в суді доказуванню підлягає не лише сам по собі факт порушення норм матеріального права, зокрема і в сфері договірних правовідносин під час укладення договору, а підлягають встановленню обставини доведеності порушення законних прав позивача, їх істотності та з'ясуванню, в чому саме полягає порушення його законних прав. Необхідність встановлення причинно - наслідкового зв'язку у договірних правовідносинах порушення законних прав позивача в зв'язку з недотриманням вимог законодавства при укладенні договорів вбачається з правових висновків, викладених в постановах Верховного Суду України у справах № 6-27цс14 від 30 квітня 2014 року, №6-119цс14 від 10 вересня 2014 року та №6-110 цс14 від 10 вересня 2014 року, №6-121цс14 від 01 жовтня 2014 року. Статтею 213 ЦПК України встановлено вимоги до рішення суду, яке повинно бути законним і обгрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Проте, задовольняючи позовні вимоги, суд в порушення зазначених вимог закону виходив лише з аналізу умов Договору та графіку платежів і не дав належної оцінки як обставинам справи в цілому, так і не здійснив системного аналізу умов самого Договору в цілому, додатків №1 та №2 до нього, які є невід'ємною частиною Договору; не зазначив, чому недійсність окремих умов договору визнано підставою для визнання недійсним договору в цілому та чи призвели наявні (за висновком суду) порушення при укладенні договору до порушення прав позивачів з врахуванням всіх обставин справи. Як вбачається з договору про надання споживчого кредиту №11194257000 від 06 серпня 2007 року, в договорі зазначено найменування та місцезнаходження кредитодавця - АКІБ „УкрСиббанк" в особі заступника Чернігівського управління Київського регіонального департаменту з індивідуального бізнесу [PERSON]; кредитні умови, зокрема, визначено, що банк зобов'язується надати позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті у швейцарських франках в сумі 71035 швейцарських франків 00 сантимів, що дорівнює еквіваленту 297 636,65 грн., а позичальник зобов'язується прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредитні кошти (кредит) та сплатити плату за кредит. Сторони також погодили, що у разі надання банком кредиту в іноземній валюті у швейцарських франках кредит надається банком тільки шляхом перерахування коштів на поточний рахунок позичальника згідно умов договору. Пунктом 1.2 договору визначено строк кредитування - позичальник зобов'язаний повернути кредит в повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту, але в будь-якому випадку не пізніше 05 лютого 2015 року. За користування кредитним коштами встановлено процентну ставку, яка становить 9,99% річних протягом перших 30 календарних днів, а після закінчення цього строку та кожного наступного місяця кредитування розмір процентної ставки підлягає перегляду відповідно до умов договору; нараховування процентів за договором здійснюється щомісяця, в останній робочий день поточного місяця, методом „факт/360" відповідно до вимог чинного законодавства України. Розділом 3 кредитного договору передбачені права та обов'язки сторін, зокрема, пунктом 3.2.2 надано позичальнику право дострокового погашення кредиту, а також пунктом 3.5.4 - застрахувати за власний рахунок предмет застави на користь банку в рекомендованій банком страховій компанії на строк не менше одного календарного року. Розділом 4 договору встановлено відповідальність сторін. Також згідно умов договору його сторони погодили, що банк в ряді випадків у визначеному порядку може змінити розмір процентної ставки в сторону збільшення, в тому числі у разі здійснення поточних коливань процентних ставок за вкладами та/або кредитами, або зміни у грошово-кредитній політиці НБУ. Підписавши договір про надання споживчого кредиту, позичальник погодився, що укладаючи цей договір, усвідомлює можливість виникнення курсових різниць (коливань) валюти кредиту при отриманні кредитних коштів та їх використанні за цільовим призначенням згідно умов даного договору, внаслідок чого може виникнути потреба у доплаті позичальником за рахунок власних коштів повної вартості продукції (товару/робіт/послуг), яку останній придбаває за рахунок кредитних коштів банку, а також що перед укладанням цього договору отримав від банку інформаційний лист згідно вимог законодавства України, зокрема, Закону України „Про захист прав споживачів". До договору про надання споживчого кредиту №11194257000 від 06 серпня 2007 року було укладено додаткові угоди. Додатками до додаткових угод були визначені графіки погашення кредиту, зокрема, додатком №2, який є невід'ємною частиною договору №11194257000 від 06 серпня 2007 року, було визначено графік платежів, визначення сукупної вартості кредиту (а.с.99-102 т.1). Як вбачається зі змісту договору та додатків до нього, додаткових угод до нього, в Договорі зазначено необхідні дані про умови кредитування, передбачені як ч.4 Закону, так і Законом України „Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". Аналіз наведених норм права та встановлених обставин дає підстави стверджувати, що Банк у письмовій формі надав позивачу вичерпну інформацію про умови кредитування в іноземній валюті, попередивши, що валютні ризики під час виконання зобов'язань покладені на позичальника, а також надав розрахунок орієнтовної сукупної вартості кредиту та реальної процентної ставки, що вбачається із підписаних позивачем Договору, додатків №1 (графік погашення кредиту) та №2 (графік платежів з визначення сукупної вартості кредиту) до Договору. Крім того, волевиявлення [PERSON] на укладення кредитного договору на умовах (з врахуванням отриманої від банку інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону), та отримання згідно умов договору саме швейцарських франків, його згода з визначеним договором розміром річної відсоткової ставки за кредитом та іншими умовами Договору підтверджується наявними в матеріалах справи фінансовими документами, систематичною сплатою протягом тривалого часу періодичних платежів згідно умов договору. Виконанням протягом тривалого часу умов кредитного договору та підписанням додаткових угод до Договору позивач фактично вчиняв дії на схвалення укладеного правочину, чим фактично підтверджував намір на подальше виконання умов договору та відсутність порушення його законних прав та інтересів при укладенні Договору. Своїми підписами на кожній сторінці кредитного договору, додатків до нього, додаткових угод позичальник фактично підтверджував своє ознайомлення з умовами кредитування, зокрема і з умовами взаєморозрахунків. Таким чином, висновок суду про відсутність в договорі орієнтовної сукупної вартості кредиту та вартості послуг, детального розпису загальної вартості кредиту, встановлення жорстких обов'язків позивача та бланкетного характеру зобов'язання надавача банківських послуг, дискримінаційних умов зміни відсоткової ставки, що призвело до порушень прав споживача банківської послуги, є безпідставними. Прийшовши до висновку, що пунктом 5.2 Договору для позивача встановлено дискримінаційні правила зміни відсоткової ставки, оскільки вони передбачають лише можливість її збільшення, судом не враховано, що умовами Договору передбачена можливість такого збільшення лише за умови дотримання сторонами визначеної договором процедури. Крім того, в матеріалах справи відсутні докази фактичного підвищення відсоткової ставки за кредитним договором без погодження з позичальником та порушення в зв'язку з цим прав останнього, які призвели до збільшення його зобов'язань за кредитним договором. Безпідставним є висновок суду, що формулювання п.1.3.1 Договору дає можливість відповідачу нараховувати відсотки на всю суму кредиту, без врахування погашеної суми тіла кредиту, що також надає можливість необґрунтованого збільшення розміру плати за користування кредитними коштами, оскільки судом не враховано, що згідно пункту 1.3.3 проценти нараховуються не на всю суму кредитних коштів, а на залишок заборгованості по тілу кредиту: „При цьому проценти нараховуються на суму кредитних коштів, що фактично надані Банком Позичальнику і які ще не повернуті останнім у власність Банку відповідно до умов Договору". Незаконність пункту 1.3.3 Договору щодо нарахування процентів методом факт/360 суд обґрунтовував прихованим збільшенням відсоткової ставки з 9.99 відсотків, встановлених п.1.3.1 Договору, до 10.13 відсотків, а у високосний рік - до 10.16 відсотків річних, що фактично призводить до збільшення платежів за користування кредитними коштами. Проте, судом не враховано, що можливість застосування методу факт/360 для обрахування процентних доходів і витрат передбачено п.1.18 Постанови НБУ від 18.06.2003 року „Про затвердження Правил бухгалтерського обліку доходів і витрат банків України". Оскільки застосування зазначеного методу розрахунку процентів не суперечить вимогам законодавства і є результатом домовленості сторін, а конкретний розмір процентів за користування кредитними коштами також визначено і в додатку № 2 - графіку платежів, які є невід'ємною частиною договору, то висновок суду, що передбачений Договором порядок визначення розміру плати за користування кредитними коштами є таким, що вводить позивачів в оману, є безпідставним. Відсутні в матеріалах справи і докази порушення прав позивача пунктом 3.5.4 Договору, яким передбачено обов'язок позичальника страхування предмета застави. Пунктом 1.3.5 Договору встановлено обов'язок позичальника сплатити банку комісію за надання кредиту у розмірі 25 швейцарських франків, а пунктом 3.2.2 передбачено право позичальника на дострокове погашення кредиту без несення додаткових витрат, а також передбачена можливість вирішення питання щодо перенесення термінів погашення заборгованості за договором у випадку виникнення тимчасових фінансових або інших ускладнень з незалежних від позичальника обставин. За таких обставин, посилання позивачів, що договір містить умови про зміни у витратах, зокрема, за обслуговування кредиту та за дострокове погашення кредиту, оскільки вони визначені формулою зі змінними величинами, що є підставою для визнання таких положень недійсними, відповідно до правового висновку Верховного Суду України у спорі про визнання недійсною умови кредитного договору як несправедливої від 12 вересня 2012 року у справі № 6-80цс12 не ґрунтується на матеріалах справи, в якій відсутні докази понесення позивачем всупереч його волі додаткових витрат, не передбачених договором. Відповідно до ст.236 ЦК України правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Виходячи з аналізу зазначеної норми права, підставою для визнання правочину недійсним є його невідповідність вимогам закону на час його укладення, а тому наступні дії сторін, пов'язані з невиконанням чи неналежним виконанням умов договору, зокрема і виплати чи невиплати позичальнику кредитних коштів не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. За таких обставин, посилання позивача в обґрунтування недійсності кредитного договору на обставини, які стосуються виконання умов кредитного Договору, зокрема і витрат, пов'язаних з проведенням конвертаційної операції по продажу швейцарських франків за Дорученням позивача [PERSON], не можуть бути підставою для визнання самого кредитного договору недійсним. Виходячи з предмета спору, з врахуванням положень статей 58 і 59 ЦК України щодо належності і допустимості доказів, враховуючи, що меморіальний ордер №443447 від 6 серпня 2007 року на суму 71035 швейцарських франків та заява на продаж іноземної валюти або банківських металів № 1 від 6 серпня 2007 року, стосуються виконання умов Договору, то апеляційний суд не знайшов підстав для задоволення заяви [PERSON] про визнання зазначених доказів фальшивими. З врахуванням викладеного, посилання [PERSON] і [PERSON] в позовній заяві на обставини, пов'язані з виконанням договору про надання споживчого кредиту, а також на наявність обставин для припинення поруки, не можуть бути підставою для визнання кредитного договору недійсним. За викладених обставин висновок суду про наявність підстав для визнання кредитного Договору недійсним не ґрунтується на матеріалах справи і не відповідає вимогам закону. Оскільки суд першої інстанції в обґрунтування наявності підстав для визнання недійсним договорів поруки та іпотеки, а також додаткових угод до них послався на недійсність кредитного договору, то в зв'язку зі скасуванням апеляційним судом рішення про визнання недійсним кредитного договору підлягає скасуванню і рішення суду в частині визнання недійсними додаткових угод до договору про надання споживчого кредиту, договору іпотеки /нерухомого майна/ від 06.08.2007 року № 30207Z18 та договору поруки від 06.08.2007 року №30207P25 і додаткових угод до нього. Враховуючи викладене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду - скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. В зв'язку зі скасуванням рішення Деснянського районного суду м.Чернігова від 08 грудня 2014 року відповідно до абз.6 п.20 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року №14 „Про судове рішення у цивільній справі" втрачає силу додаткове рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 09 лютого 2015 року в даній справі.

Outcome: dismissed