Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-05 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" звернулося до Рівненського міського суду Рівненської області із позовом до [PERSON] , з подальшим зменшенням позовних вимог від 18 червня 2020 року (вх.№2342/209), в якому просить стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" грошові кошти в сумі 211 000 грн.. Позовні вимоги обгрунтовані\~ тим, що 01 липня 2019 року між ТОВ "Баядера Логістик" та працівником ТОВ "Баядера Логістик" Парчуком Олексієм Васильовичем, було укладено договір позики №01/07/19. Згідно з п.1.1. Договору позики сума позики за цим Договором склала 250 000 грн.. Відповідно до п.п.2.1., 2.2. Договору позики сторони погодили, що позика надається у готівковій формі шляхом видачі відповідної суми коштів із каси підприємства, факт надання позики засвідчується видатковими касовими ордерами. На виконання згаданих умов Договору позики, [PERSON] були видані грошові кошти в сумі 250 000 грн., які останній, як позичальник, зобов"язувався повертати частинами або одноразово із таким розрахунком, щоб повернути всю суму позики до 31 липня 2019 року включно. Проте, [PERSON] свої зобов"язання згідно Договору позики не виконав. Відтак, позивач змушений звернутися за захистом порушеного права до суду. 25 вересня 2019 року за вх.№49304/19, відповідачем [PERSON] подано зустрічну позовну заяву до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик", в якій просить визнати недійсним договір позики від 01 липня 2019 року №01/07/19. В обгрунтування зустрічного позову зазначає, що 01 липня 2019 року укладено договір позики, відповідно до п.п.1.1, п.1.2 якого Позикодавець передає у власність позичальнику грошові кошти, а останній зобов"язується повернути таку ж суму грошей, у визначений чим договором строк. Сума позики за цим договором складає 250 000 грн. Отримання коштів підтверджується видатковими касовими ордерами від 01 липня 2019 року, 02 липня 2019 року, 03 липня 2019 року, 04 липня 2019 року, 05 липня 2019 року. Повернення коштів підтверджується отриманням працівником відповідача [PERSON] , коштів 10000 грн., 5883,90 грн., 2693,98 грн., 3000 грн., 1138,54 грн., 10 000 гри., 5000 грн.. У зв"язку з тим, що договір позики був підписаний ним під психологічним тиском, тому він є недійсним відповідно до вимог ЦК України. Правочин вчинений 01 липня 2019 року не був спрямований на реальне настання наслідків у формі отримання від ТОВ "Баядера Логістик" грошових коштів. У свою чергу він не був здатний повною мірою усвідомлювати наслідки підписання договору позики від 01 липня 2019 року, оскільки мали ознаки психологічного тиску і вказаний договір був підписаний поза його волею. Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 27 серпня 2019 року року по вказаній справі було відкрито спрощене позовне провадження, перше судове засідання для розгляду справи по суті призначено на 23 жовтня 2019 року. Ухвалою суду від 09 жовтня 2019 року зустрічну позовну заяву [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" про визнання недійсним договору позики від 01 липня 2019 року №01/07/19, залишено без руху, оскільки подана без додержання вимог, встановлених ст.175, ст.177 ЦПК України. 28 жовтня 2019 року за вх.№55325/19 [PERSON] через канцелярію суду подана заява на виконання ухвали суду, усунуто недоліки зазначені в ухвалі та долучено квитанцію про сплату судового збору в розмірі 768,40 грн.. Ухвалою суду від 29 жовтня 2019 року зустрічний позов [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" про визнання недійсним договору позики від 01 липня 2019 року №01/07/19 прийнято та об"єднано в одне провадження з первісним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" до [PERSON] про стягнення коштів. Здійснено перехід з розгляду справи в порядку спрощеного провадження до розгляду за правилами загального позовного провадження. Розпочато підготовче провадження з дня постановлення цієї ухвали. Ухвалою суду від 23 грудня 2019 року підготовче провадження у справі закрито. Призначено справу до судового розгляду по суті на 11:30 год. 29 січня 2020 року з повідомленням (викликом) сторін. В судовому засіданні неодноразово було оголошено перерву. Відповідач-позивач [PERSON] в судові засідання не з"являвся. В судове засідання представник позивача-відповідача ТОВ "Баядера Логістик" подав заяву, в якій просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги підтримує та просить задоволити. Відповідач-позивач [PERSON] в судове засідання не з"явився повторно, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. Суд наголошує, що згідно з ч. 2 ст. 43 ЦПК України сторони зобов"язані добросовісно здійснювати процесуальні права і виконувати процесуальні обов"язки, що відповідно до принципу юридичної визначеності, як складової частини конституційного принципу верховенства права, зобов"язує сторін належним чином користуватися своїми процесуальними правами та виконувати свої процесуальні обов"язки. Враховуючи строки розгляду справи, а також те, що відповідач-позивач про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, шляхом направлення судових повісток, відповідач-позивач відзив не подав, наявні всі умови, встановлені ст. 280 ЦПК України, які необхідні для ухвалення заочного рішення. Таким чином, суд ухвалив провести розглядати справу у відсутність відповідача-позивача за доказами, що містяться в матеріалах справи при заочному розгляді справи відповідно до положень ст. 281 ЦПК України. Приймаючи рішення про ухвалення рішення, суд також зазначає, що відповідно достатті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення і послався, щодо тривалості розгляду даної справи, яка пов"язана з поведінкою відповідача, спираючись на справу "Писатюк проти України", в якій Європейський суд з прав людини зазначив, що "розумність тривалості провадження має оцінюватись в світлі обставин справи та з урахуванням таких критеріїв: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета розгляду для заявника". Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з"ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Вказане положення матеріального закону кореспондується з приписами ч. 1 ст. 2 ЦПК України, відповідно до якої завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 01 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" надалі "Позичальник" та [PERSON] надалі "Позичальник"\~ укладено Договір позики. Згідно п.1.1 Договору позики, Позикодавець передає у власність Позичальнику грошові кошти (позику), а останній зобов"язується повернути таку ж суму грошей у визначений цим Договором строк. Сума позики за цим Договором складає 250000,00 грн. (п.1.2). Позичальник зобов"язується повернути позику частинами або одноразово із таким, розрахунком, щоб повернути всю суму позики до 31 липня 2019 року включно (п.3.1). Факт видачі [PERSON] позики згідно договору №01/07/19 від 01 липня 2019 року підтверджується видатковими касовими ордерами від 01 липня 2019 року, 02 липня 2019 року, 03 липня 2019 року, 04 липня 2019 року, 05 липня 2019 року на загальну суму 250000 грн.. [PERSON] частково сплачено суму боргу в розмірі 39000 грн., що стверджується прибутковими\~ касовими ордерами №9 від 11 жовтня 2019 року на суму 2000 грн., №29 від 30 вересня 2019 року на суму 5000 грн., №11 від 16 вересня 2019 року на суму 5000 грн., №27 від 30 серпня 2019 року на суму 5000 грн., №11 від 06 серпня 2019 року на суму 10000 грн., №12 від 18 листопада 2019 року на суму 1500 грн., №2 від 03 грудня 2019 року на суму 1500 грн., №15 від 19 грудня 2019 року на суму 500 грн., №30 від 31 жовтня 2019 року на суму 1500 грн., №7 від 10 лютого 2020 року на суму 3000 грн., №9 від 13 травня 2020 року на суму 1000 грн., №12 від 12 червня 2020 року на суму 2000 грн., №3 від 03 червня 2020 року на суму 1000 грн.. Згідно зі статтею 1046 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов"язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). Відповідно до статті 526 ЦК України зобов"язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно статті 527 ЦК України боржник зобов"язаний виконати свій обов"язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов"язання чи звичаїв ділового обороту. Статтею 530 ЦК України визначено, якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов"язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов"язку не встановлений або визначений моментом пред"явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь який час. Таким чином, факт укладення 01 липня 2019 року між сторонами договору позики підтверджується належними та допустимими письмовими доказами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргового зобов"язання [PERSON] перед Товариством з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик", невиконаного належним чином. За таких обставин у відповідності до вимог діючого законодавства вимоги позивача за первісним позовом обгрунтовані та підлягають до задоволення. Щодо зустрічного позову [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" про визнання недійсним договору позики від 01 липня 2019 року №01/07/19, то суд зазначає наступне. Як було встановлено судом, 01 липня 2019 року між Товариством з обмеженою відповідальністю "Баядера Логістик" надалі "Позичальник" та [PERSON] надалі "Позичальник"\~ укладено Договір позики, за яким останній отримав грошові кошти в розмірі 250000 грн.. Зі змісту зустрічного позову вбачається, що предметом спору є визнання недійсним договору позики від 01 липня 2019 року, з підстав укладення такого договору під впливом психологічного тиску. Вказаний договір був підписаний поза волею [PERSON] , який не був здатний повною мірою усвідомлювати наслідки підписання договору. Отже встановленню підлягає факт наявності або відсутності вчинення щодо позивача за зустрічним позовом психологічного тиску з боку відповідача під час складання і підписання оспорюваного договору. Відповідно до статті 202 Цивільного кодексу України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов"язків. Відповідно до частини третьої\~ статті 215 Цивільного кодексу України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). За змістом частини третьої статті 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. На підставі частини першої статті 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п"ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Як вольова дія, правочин являє собою поєднання волі та волевиявлення. Воля сторін полягає в їхній згоді взяти на себе певні обов"язки, вона повинна бути взаємною, двосторонньою і спрямованою на досягнення певної мети. Правочини з недоліками у формуванні волі можна поділити на дві основні групи: 1) правочини, які вчиненні без внутрішньої волі особи на вчинення правочину; 2) правочини, в яких внутрішню волю сформульовано неправильно. Без внутрішньої волі вчиняються правочини, зокрема під впливом насильства. Правові наслідки недотримання вимог закону (ч. 3 ст. 203 ЦК України) передбаченні, зокрема в ст. 231 Цивільного кодексу України. Нормами частини першої статті 231 Цивільного кодексу України передбачено, що правочин, вчинений особою проти її справжньої волі внаслідок застосування до неї фізичного чи психічного тиску з боку другої сторони або з боку іншої особи, визнається судом недійсним. Під насильством необхідно розуміти фізичний чи психічний тиск з боку другої сторони або іншої особи з метою спонукати вчинити ті дії, які особа не бажала б вчинити без наявності таких фізичних чи психічних страждань. Насильство може мати будь-які прояви: фізичне насильство (катування, биття, заподіяння болі); психічне насильство (залякування, загроза вбивством, заподіянням тілесних ушкоджень самій особі або її близьким); насильство дією (викрадення дитини, пошкодження майна особи). Для визнання правочину недійсним позивач має довести такі обставини: 1) факт застосування до нього (до потерпілої сторони правочину) фізичного чи психологічного тиску з боку іншої сторони чи з боку третьої особи; 2) вчинення правочину проти своєї справжньої волі; 3) наявність причинного зв"язку між фізичним або психологічним тиском і вчиненням правочину, який оспорюється. Згідно п. 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 6 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", при вирішенні спорів про визнання недійсним правочину, вчиненого особою під впливом насильства (ст. 231 ЦК України), судам необхідно враховувати, що насильство має виражатися в незаконних, однак не обов"язково злочинних діях. Насильницькі дії можуть вчинятись як стороною правочину, так і іншою особою - як щодо іншої сторони правочину, так і щодо членів її сім"ї, родичів тощо або їх майна. Факт насильства не обов"язково має бути встановлений вироком суду, постановленим у кримінальній справі. Під насильством слід розуміти заподіяння учасникові правочину фізичних або душевних страждань з метою примусити укласти правочин. Насильство породжує страх настання невигідних наслідків. На відміну від насильства, погроза полягає в здійсненні тільки психічного, але не фізичного впливу, і має місце при наявності як неправомірних, так і правомірних дій. Погроза може бути підставою для визнання правочину недійсним, коли з обставин, які мали місце на момент його вчинення випливає, що відмова учасника правочину від його вчинення могла спричинити шкоду його законним інтересам. Для визнання правочину недійсним як такого, що вчинений під впливом насильства, не обов"язково, щоб контрагент особисто здійснював насильство. Необхідно лише, щоб він знав про факт насильства і використав це на свою користь для примушення особи до вчинення правочину. Згідно із ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підстави своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст.ст. 77-80 Цивільного процесуального кодексу України. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Свідком може бути кожна особа, якій відомі будь-які обставини, що стосуються справи. (ч. 1 ст. 69, ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до ч. 1 ст. 77 Цивільного процесуального кодексу України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved