Jurisdiction: civil
Date: 2021-04-27 00:00:00

позивач Львівська міська рада звернулась у суд із позовом до [PERSON] , третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічног розвитк Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння. Обґрунтовує позов тим, що Львівська міська рада є власником житлового будинку на [ADDRESS] . Право комунальної власності зареєстроване в Реєстрі прав власності на нерухоме майно 21.06.2004 р. На першому поверсі цього будинку знаходяться нежитлові приміщення під інд. 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв. м, які мають окремий від житлового комплексу вхід. Зазначені приміщення передавалися управлінням комунальної власності в оренду державному підприємству геодезії, картографії та кадастру в західному регіоні «Західгеодезкартографія» на підставі договорів оренди від 19.06.2001 №Г- 0156 (нова редакція договору від 06.10.1993 №2531), від 23.05.2007 №Г-5345-7. Проте рішенням Галицького районного суду м. Львова від 04.03.2013р. у справі №461/1781/13-ц задоволено позов [PERSON] до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району: визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м, які знаходяться у будинку [ADDRESS] та позначені на поверховому плані ОКП ЛР «БТІ та ЕО» від 22.01.2001 року індексами 19-1 площею 11,3 м.кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м.кв. Крім цього, зобов`язано реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м, які знаходяться у будинку [ADDRESS] та позначені на поверховому плані ОКП ЛР «БТІ та ЕО» від 22.01.2001 року індексами 19-1 площею 11,3 м.кв., 19-2 площею 29,5 м. кв. та 19-3 площею 11,4 м. кв. Постановою Апеляційного суду Львівської області від 17.05.2018 рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.03.2013р. скасовано, прийнято нове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог. Згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, на підставі скасованого рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.03.2013 р. 30.04.2013 р. зареєстровано право приватної власності [PERSON] на нежитлове приміщення під інд. 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 кв. м на [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 56791446101). На підставі договору купівлі-продажу №177 від 17.01.2014, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О. А., [PERSON] відчужив спірні приміщення [PERSON] . Остання відчужила приміщення [PERSON] на підставі договору купівлі- продажу від 31.07.2015 №6529, посвідченого приватним нотаріусом Дячук О. А. Таким чином, у разі скасування незаконного судового рішення, яким визнано право власності і на підставі якого зареєстровано право власності, відпадає правова підстава набуття права власності, адже скасований судовий акт не породжує жодних правових наслідків з моменту його ухвалення. У зв`язку з вищевказаним просить позов задоволити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 09.10.2020 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. 18.12.2020 року представником відповідача подано до суду відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позову, у зв`язку з безпідставленністю заявлено позову та у зв`язку з пропущеним строком позовної давності позивачем. 19.01.2021 року представником позивача подано до суду відповідь на відзив, в якому вказує, що позивачем не пропущено строк позовної давності, оскільки Львівській міській раді про рішення суду у справі №461/1781/13-ц стало відомо лише під час розгляду справи №461/4259/18 за позовом ОСББ «Дорошенко 25» до [PERSON] про витребування майна та визнання права власності. Зазначає, що до моменту скасування рішення Галицького районного суду м.Львова від 04.03.2013 право приватної власності виникло на законній підставі, а саме на підставі рішення суду, яке є обов`язковим до виконання, тому право на пред`явлення позову у Львівської міської ради виникло з моменту скасування рішення Апеляційним судом Львівської області 17.05.2018 року. Крім цього, вказує, що будинок на [ADDRESS] увійшов в реєстр житлових будинків, які належать Ленінській Раді народних депутатів м.Львова, а згодом зареєстровано право комунальної власності в Реєстрі прав власності на нерухоме майно. Спірні нежитлові приміщення входять в структуру житлового будинку на [ADDRESS] . Тому доводи відповідача щодо непідтвердження права власності позивача на спірні приміщення не є підставними. 29.01.2021 року представником відповідача подано до суду заперечення на відповідь на відзив, в яких зазначає наступне. Якщо виходити з правової позиції ВС КЦС, на яку посилається позивач, то можна зробити висновок, що строк позовної давності для Львівської міської ради почав свій перебіг 31.07.2015 року і закінчився 01.08.2018 року. Наголошує, що Львівська міська рада по суті могла довідатися про стан перебування свого приміщення ще з 2013 року і жодних документів чи доводів, які свідчать про те, що вона не була обізнана чи не знала про вибуття свого майна із права власності нею не надається. Укладений нею договір оренди, який долучений до справи, закінчився в 2010 року, а тому з цього часу Львівська міська рада повинна була цікавитись станом свого майна та обліковувати його. Жодних доводів того, чому з 2010 року ЛМР не мала можливості дізнатися про стан перебування свого майна, позивач не наводить. Таким чином з 04.03.2013 р. для Львівської міської ради почав перебіг строк позовної давності, який в такому спорі становить 3 роки і станом на момент звернення з позовом до суду він однозначно сплив. Підстав для поновлення цього строку Львівською міською радою не зазначено, та немає підстав вважати що можуть існувати поважні причини для його пропуску. Доводи відповідача позивачем не спростостованні, а тому вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалою Галицького районного суду м.Львова від 01.02.2021 року закрите підготовче провадення та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позов, просить задовольнити повністю з підстав, викладених у позовній заяві. У судовому засіданні представник відповідача заперечив проти позову повністю. Просить відмовити з підстав наведених ним в відзиві на позов та письмових запереченнях на позов. Представник третьої особи в судовому засіданні підтримала позов повністю. Просив задоволити такий з підстав наведених у позовній заяві. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Як передбачено ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (ч.1 ст.5 ЦПК). Стаття 12 ЦПК України передбачає, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Суд на підставі ст. ст. 12, 13, 81 ЦПК України розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу. Обставини, встановлені рішенням суду у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Докази надаються сторонами та іншими особами, що беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 78 ЦПК України). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Встановлено, що [PERSON] являється власником нежитлових приміщень під номером 19-1, 19-2, 19-3 загальною площею 52,2 м.кв. за адресою: [ADDRESS] , які ним набуті на підставі договору купівлі-продажу №6529 від 31.07.2015 р., який на цей час ніким не оспорений та не скасований. Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна [PERSON] на праві приватної власності належать нежитлові приміщення, під індексами 19-1, 19-2, 19-3, загальною площею 52,2 м.кв. за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Галицького районного суду м.Львова від 04.03.2013 р. по справі №461/1781/13-ц задоволено позов [PERSON] до відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району та визнано за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м. які знаходяться у будинку [ADDRESS] та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 22.01.2001 р. індексами 19-1 площею 11,3 кв.м., 19-2 площею 29,5 кв.м. та 19-3 площею 11,4 кв.м. Зобов`язано реєстраційну службу Львівського міського управління юстиції зареєструвати за [PERSON] право власності на нежитлові приміщення площею 52,2 кв.м. які знаходяться у будинку [ADDRESS] та позначені на поверховому плані ОКП ЛОР "БТІ та ЕО" від 22.01.2001 р. індексами 19-1 площею 11,3 кв.м., 19-2 площею 29,5 кв.м. та 19-3 площею 11,4 кв.м. 17.05.2018 р. постановою апеляційного суду Львівської області за апеляційною скаргою ОСББ "Дорошенка-25" таке рішення суду було скасоване та у задоволенні позову було відмовлено. Станом на цей час на дану постанову апеляційного суду [PERSON] подано касаційну скаргу та відкрито провадження Верховним судом. Рішенням Галицького районного суду м. Львова задоволено позов ОСББ "Дорошенка - 25" в справі 461/4259/18 до [PERSON] , Львівської міської ради про витребування цього ж майна у власність ОСББ "Дорошенка-25". 27.01.2020 р. постановою Львівського апеляційного суду задоволено апеляційні скарги [PERSON] та Львівської міської ради, скасовано рішення Галицького районного суду м.Львова та прийнято нове яким у задоволенні позову відмовлено. На таку постанову суду ОСББ "Дорошенка - 25" подано касаційну скаргу та Верховним судом відкрито касаційне провадження. З договору оренди №Г-5345-7 від 23.05.2007 року вбачається, що балансоутримавечем будинку [ADDRESS] був ЛКП «Цитадель-Центр». Згідно статуту ЛКП «Цитадель-Центр» таке створене Львівською міською радою, підпорядковане районній адміністрації Галицького району, яке є представником власника - територіальної громади міста Львова. Як вбачається з Наказу №63 від 02.03.2016 року в.о. начальника департаменту житлового господарства та інфраструктури затверджено висновок міжвідомчої комісії при виконанні щодо технічної моливості проведення реконструкції нежитлових приміщень в будинку [ADDRESS] під дві квартири та офіс. Частиною 1 ст. 95 ЦПК України встановлено, що письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Досліджені в судовому засіданні докази в силу вимог ст.ст.76-79 ЦПК України є належними, оскільки стосуються предмету та підстав позову, є допустимими, оскільки отримані у визначений чинним законодавством спосіб, не викликають сумнівів у їх достовірності, оскільки не спростовані жодними іншими належними і допустимим доказами. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 1 ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. 04.03.2013 р. в судовому засіданні брав участь Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району м. Львова в особі представника [PERSON] згідно довіреності. Відділ приватизації державного житлового фонду Галицького району м.Львова є підрозділом Галицької районної адміністрації Львівської міської ради, яка в свою чергу є структурним підрозділом Львівської міської ради як орган місцевого самоврядування. Таким чином з 04.03.2013 р. для Львівської міської ради почав перебіг строк позовної давності, який в такому спорі становить 3 роки і станом на момент звернення з даним позовом до суду він однозначно сплив. Підстав для поновлення цього строку Львівською міською радою не зазначено, та немає підстав вважати що можуть існувати поважні причини для його пропуску. Крім цього, в подальшому з боку Львівської міської ради вчинялися дії, які свідчили про визнання нею права власності відповідача [PERSON] на дане приміщення, а саме: -02.03.2016 р. Депараментом житлового господарства та інфраструктури ЛМР видано наказ №63 від 02.03.2020 р. про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень (заг. пл. 52,2 кв.м.) в будинку [ADDRESS] ,яким надано можливість відповідачу провести реконструкцію саме спірних нежитлових приміщень. -05.05.2016 р. Управлінням архітектури Департаменту містобудування Львівської міської ради видано містобудівні умови та обмеження забудови земельної ділянки на [ADDRESS] , якими дозволено [PERSON] реконструкцію існуючих нежитлових приміщень, тобто саме спірних нежитлових приміщень. -14.07.2016 р. Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради надано дозвіл [PERSON] на влаштування будівельного майданчика за адресою: [ADDRESS] , - тобто саме щодо спірних нежитлових приміщень. -25.06.2016 р. [PERSON] зареєстровано декларацію про початок виконання будівельних робіт щодо реконструкції нежитлових приміщень по [ADDRESS] в Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю у м. Львові, - реконструкція стосувалася спірних нежитлових приміщень. -08.07.2016 р. [PERSON] повідомив Департамент містобудування Львівської міської ради про те, що ним отримано декларацію про початок виконання будівельних робіт "Реконструкція з розширенням нежитлових приміщень за рахунок надбудови мансардного поверху та пристосування під дві житлові квартири та офісне приміщення на [ADDRESS] . З даних документів вбачається, що станом на 2016 рік Львівська міська рада була проінформована про наявність у [PERSON] права власності на приміщення по [ADDRESS] , він активно вчиняв дій щодо користування своїм правом власності, інформував про це органи Львівської міської ради, і жодних дій щодо його витребування позивач не вчиняла. З відповіді Управління архітектури та урбаністики Львівської міської ради від 15.01.2021 р. [PERSON] звертався до директора департаменту містобудування ЛМР 03.03.2016 р. про надання йому містобудівних умов та обмежень на реконструкцію набутих приміщень за адресою: [ADDRESS] . До заяви було долучено документи: 1. технічний паспорт від 26.12.2012 р. (тобто такий який був ще коли власником була Львівська міська рада), 2. наказ №63 від 02.03.2016 р. Департаменту житлового господарства та інфраструктури про затвердження висновку міжвідомчої комісії при виконкомі щодо технічної можливості проведення реконструкції нежитлових приміщень площею 52,2 м.кв. в будинку [ADDRESS] . Згідно Положення про міжвідомчі комісії при виконкомі і районних адміністраціях Львівської міської ради до складу міжвідомчої комісії при виконкомі входять: Голова міжвідомчої комісії: - начальник управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури. Заступник голови міжвідомчої комісії: - заступник начальника управління житлового господарства з питань експлуатації та ремонту житлового фонду департаменту житлового господарства та інфраструктури Секретар міжвідомчої комісії: - головний спеціаліст відділу експлуатації житлового фонду управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури Члени міжвідомчої комісії: - заступник начальника управління житлового господарства з питань обліку та розподілу житла департаменту житлового господарства та інфраструктури - представник управління архітектури департаменту містобудування - представник управління охорони історичного середовища - представник юридичного управління - представник відділу капітального ремонту управління житлового господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури представник управління інженерного господарства департаменту житлового господарства та інфраструктури - представник управління природних ресурсів та регулювання земельних відносин департаменту містобудування - представник інспекції держархбудконтролю - представник постійної комісії житлової політики (за згодою) - представник міської санітарно-епідеміологічної станції (за згодою) - представник головного управління МНС України в Львівській області (за згодою). Згідно п. 1.1-1.3 Положення про департамент житлового господарства та інфраструктури ЛМР - Департамент житлового господарства та інфраструктури Львівської міської ради (надалі - департамент) є виконавчим органом Львівської міської ради відповідно до ухвали міської ради від 26.05.2016 № 505 "Про затвердження структури виконавчих органів Львівської міської ради, загальної чисельності апарату ради та її виконавчих органів", утвореним відповідно до Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні». Департамент є підзвітним і підконтрольним міській раді, виконавчому комітету міської ради, Львівському міському голові і підпорядкованим заступнику міського голови з питань житлово-комунального господарства. Департамент у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, ухвалами міської ради, рішеннями виконавчого комітету, розпорядженнями Львівського міського голови, цим Положенням, іншими нормами законодавства України. Відповідно до п. 7.1 цього Положення посадові особи департаменту повинні сумлінно виконувати свої службові обов`язки, шанобливо ставитися до громадян, керівників і співробітників, дотримуватися високої культури спілкування, не допускати дій і вчинків, які можуть зашкодити інтересам служби чи негативно вплинути на репутацію міської ради, її виконавчих органів та посадових осіб. Отже з даних нормативних документів вбачається, що посадові особи департаменту та сам департамент могли та повинні були в інтересах служби дізнатися про перехід права власності до [PERSON] та вибуття спірного майна з права власності Львівської міської ради. Крім цього, з даних документів вбачається, що Львівська міська рада могла вже 02.03.2016 р. дізнатися про перехід права власності на спірні приміщення до [PERSON] . Згідно статуту ЛКП «Цитадель-Центр» таке створене Львівською міською радою, підпорядковане районній адміністрації Галицького району, яке є представником власника - територіальної громади міста Львова. Згідно договору оренди від 27.05.2007 р. ЛКП «Цитадель-Центр» зазначено як балансоутримувач спірних нежитлових приміщень. Даний документ свідчить про те, що Львівська міська рада станом на 17.03.2016 р. знала про перехід права власності на нежитлові приміщення до [PERSON] , але і погоджувалася з такою дією даючи згоду на їх реконструкцію. Укладений договір оренди №Г-5345-7 від23.05.2007 року закінчився в 2010 року, а тому з цього часу Львівська міська рада повинна була цікавитись станом свого майна та обліковувати його. Жодних доводів того, чому з 2010 року ЛМР не мала можливості дізнатися про стан перебування свого майна, позивач не наводить. Таким чином з 04.03.2013 р. для Львівської міської ради почав перебіг строк позовної давності, який в такому спорі становить 3 роки і станом на момент звернення з позовом до суду він однозначно сплив. Підстав для поновлення цього строку Львівською міською радою не зазначено, та немає підстав вважати що можуть існувати поважні причини для його пропуску. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (п. 51 рішення від 22.10.1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20.09.2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в ст. 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 60 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше.» Отже з наведених доводів цілком обгрунтовано вбачається, що позивач про наявність порушеного права повинен був дізнатися в 2013 році і саме з цього моменту почанається перебіг строку позовної давності. Крім цього, позивач не оскаржував рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.03.2013 р., що свідчить про його згоду з таким та правомірність вибуття нерухомого майна з його володіння Відповідно до вимог статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, №19336/04, §166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). В одній із справ, ЄСПЛ зазначив, що заявник не повинен був передбачати наявність ризику того, що право власності на квартиру може бути припинено в зв`язку з бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном (ALENTSEVA v. RUSSIA, №31788/06 від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справи 645/4220/16-ц. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Отже в даній справі слід враховувати не лише сам факт вибуття майна з володіння позивача, але і поведінку позивача яка сприяла вчиненню такої події, вину позивача у цьому та співмірність наслідків для кожної із сторін виходячи із їх поведінки Крім цього, Львівська міська рада повинна довести, що вона є дійсним власником майна і таке право власності в неї існувало. З матеріалів позовної заяви не вбачається, що Львівська міська рада була власником спірних приміщень або має таке право власності на цей час. Реєстрація права власності за Львівською міською радою на весь будинок [ADDRESS] не свідчить про перебування у її власності нежитлових приміщень цього будинку. Право власності [PERSON] на спірні приміщення виникло на підставі договору купівлі-продажу №6529 від 31.07.2015 р. При цьому як вбачається з матеріалів справи набуття права власності [PERSON] відбулося в результаті укладення договору з [PERSON] , яка до цього таке майно придбала в [PERSON] . Отже [PERSON] набував права власності за оплатним договором, і на момент 2015 року жодним чином не існувало підстав незаконності такого набуття. Рішення Галицького районного суду м. Львова від 04.03.2013 р. по справі №461/1781/13-ц було скасовано лише в 2018 році і на той час діяло та було законним. Тому позивач немає підстав посилатися на ст. 658 ЦК України та зазначати, що [PERSON] не мав права відчужувати майно, яке в подальшому набув відповідач [PERSON] . Відповідно до ст. 18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Обов`язковість судового рішення не позбавляє осіб, які не брали участі у справі, можливості звернутися до суду, якщо ухваленим судовим рішенням вирішено питання про їхні права, свободи чи інтереси. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. Одним з проявів верховенства права є те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори, зокрема норми моралі, традиції, звичаї тощо, які легітимовані суспільством і зумовлені історично досягнутим культурним рівнем суспільства. Всі ці елементи права об`єднуються якістю, що відповідає ідеології справедливості, ідеї права, яка значною мірою дістала відображення в Конституції України. Суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави. Винесення судом законного, обґрунтованого і справедливого рішення неможливе без проведення ним всебічного, повного, об`єктивного дослідження усіх обставин справи. При цьому судове рішення повинно базуватись на принципах верховенства права, неупередженості, незалежності, змагальності сторін та рівності усіх учасників судового процесу. - (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини) Рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним поданням Верховного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) положень частин сьомої, дев`ятої, пункту 2 частини шістнадцятої статті 236-8 Кримінально-процесуального кодексу України від 30 червня 2009 року №16-рп/2009. Отже в частині утвердження верховенства права та функціонування правової держави принцип обов`язковості рішення суду має виняткове та важливе значення, і наявність судового рішення щодо певного питання, яке набрало законної сили повинно свідчити про найвищу юридичну силу зробленого цим рішенням твердження. Тому наявність рішення Галицького районного суду м. Львові від 04.03.2013 р. по справі № 461/1781/13-ц для [PERSON] свідчило лише про абсолютність законності набуття права влансості особою, яка в подальшому його відчужила продавцеві - [PERSON] , в якої і придбав це майно відповідач. Позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Таку правову позицію висловив Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду при розгляді справи 645/4220/16-ц. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу майна не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте є підставою для виникнення обов`язку щодо відшкодування збитків, що завдані таким відчуженням. Позивач обґрунтовує свої позовні вимоги п.22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справах від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав». Проте суд не погоджується з посиланням позивача на п.22 даної постанови, оскільки в ній йдеться про майно придбане в особи, яка не мала права його відчужувати. Відповідач придбав майно на підставі договору купівлі-продажу від 31.07.2015 року в особи, яка на той момент була повноправним власником майна і мала повне право його відчужувати. В зазначеному Пленумі йдеться про відсутність необхідності визнавати недійсними наступних договір відчуження. В даному випадку доводи позивача про те, що не потрібно визнавати договір відчуження недійсним є необґрунтованими. Враховуючи вищевикладене та на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог ,підтверджених поданими доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню. Згідно ст.141 ч.1 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в даній справі за рішенням суду у задоволенні позовних вимог було відмовлено, судові витрати залишити за позивачем.

Outcome: dismissed