Jurisdiction: civil
Date: 2016-10-17 00:00:00

позивачка звернулась до суду з позовом про захист прав споживача, визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту та договору іпотеки, неукладеним та нікчемним в частині договору купівлі-продажу прав вимоги. Ухвалою суду від 05.02.2016 року позовні вимоги роз'єднанні в окремі провадження. У подальшому позивачка уточнила позовні вимоги та просить суд винести рішення, яким визнати неукладеним договір купівлі-продажу прав вимоги, який було укладено між АТ "УкрСиббанк" та ПАТ "ДельтаБанк" 8 грудня 2011р., в частині купівлі-продажу права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту №11181977000 від 12 липня 2007р., оскільки не передані оригінали документів, які дають право вимоги; недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги, який було укладено між АТ "УкрСиббанк" та ПАТ "Дельта Банк" 8 грудня 2011р., в частині купівлі-продажу права вимоги за Договором про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12 липня 2007р., внаслідок порушення вимог п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг, ст.ст.518,517, ч.З ст.512 ЦК України; нікчемним внаслідок недотримання вимоги про нотаріальне посвідчення договору. У підтвердження позовних вимог покликається на те, що 12 липня 2007 року між нею та АКІБ "УкрСиббанк", було укладено Договір про надання споживчого кредиту № 11181977000 (надалі Кредитний договір), відповідно до якого Банк надав їй грошові кошти у розмірі 14 000,00 доларів США із строком повернення по 11 липня 2017 року відсотками за користування кредитом у розмірі 13,5 % річних. 11 липня 2007 року між [PERSON], [PERSON], [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу Робак I.A., зареєстрованого в реєстрі за номером 893 ( надалі - Договір іпотеки). Кредитний договір вона підписала, кошти отримала з рук начальника відділення Азарової Т.М., однак примірник кредитного договору їй не було надано. Після отримання кредитних коштів щомісячно здійснювала погашення платежів, кожного разу просила надати примірник договору, однак щоразу працівник Банку відмовляла. Протягом 2007-2009 років своєчасно повертала гроші, в 2010 році, платила, але не стабільно, у 2011 році припинила оплату повністю, однак і тоді примірники договору не були надані. На початку 2012 року на її адресу надійшло повідомлення про те, що новим кредитором є АТ "Дельта Банк" з 19 грудня 2011 року їй необхідно з'явитися вже до цього Банку з усіма договорами. Вона неодноразово зверталась до АТ "Дельта Банк" із заявами про надання оригіналів документів, які укладались по кредитному договору, надання інформації про погашення боргу, надання доказів продажу кредиту. Відповідач зазначив, що оскільки зміна кредитора відбулась 19.12.2011 року, у ПАТ "Дельта Банк" відсутні відомості щодо платежів, які надходили в рахунок погашення заборгованості по кредиту до відступлення права вимоги, щодо надання примірників договору вказали, що оскільки вона підписалась в банківському примірнику про отримання своїх примірників договорів, то підтвердила, що їх отримала. 22.08.2012 р. відповідач долучив до відповіді на її звернення копію виписки з договору купівлі - продажу прав вимоги від 08.12.2011 року та витяг з Додатку №1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги. Однак з даної виписки неможливо нічого встановити. Оспорюваний договір продажу права вимоги порушує її права споживача, зокрема текст договору так і не було надано особисто: з ними ознайомилася в ході судової справи за позовом ПАТ "Дельта-Банк" і неодноразово просила надати їй для ознайомлення оригінал договору купівлі-продажу права вимоги та оригінал договору споживчого кредиту, який мав бути на руках в ПАТ "Дельта-Банк" згідно із положеннями ст.517 ЦК. Вважає, що слід визнати недійсним оспорюваний договір з причин, визначених в п.1 ст.203 ЦК, а саме оспорюваний договір продажу права вимоги суперечить законодавству України в частині обмеження можливості відступлення вимоги щодо угод, стороною в якій є особи-споживачі: як от положення п.2 ст.1 Конвенції УНІДРУА про міжнародний факторинг. У відповідності до ч.3 ст.512 ЦК кредитор в зобов'язанні не може бути замінений, якщо це встановлено договором чи законом. Також оспорюваний договір порушує положення п.2 ст.517 ЦК та права споживача: їй не було пред'явлено оригінал угоди про надання споживчого кредиту між нею та ПАТ "УкрСиббанком", що зокрема передбачено п.8 ст.21 ЗУ "Про захист прав споживача", у якій зазначено, що порушенням прав споживача є ненадання йому документів, які підтверджують виконання договору, учасником якого є споживач, а тому вважає, що договір продажу права вимоги є неукладеним з огляду на відсутність оригіналу договору про надання споживчого кредиту №11181977000 від 12 липня 2007р., який ПАТ "УкрСибБанк" мав передати АТ "Дельтабанк". Згідно із положеннями ч.2 ст.517 ЦК боржник має право не виконувати свого обов'язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов'язанні, а єдиним таким доказом, на думку позивача, є оригінал договору споживчого кредиту №11181977000 від 12 липня 2007р. та докази передачі коштів, бо договір кредиту, у відповідності до ст.1046 ЦК, є договором реальним. Також просить визнати договір нікчемним з огляду на недотримання нотаріальної форми угоди: згідно ч.1 ст.220 ЦК України частина договору купівлі-продажу права вимоги, яка стосується передачі майнового права вимоги за договором іпотеки має бути посвідчена нотаріусом у встановленому порядку: а саме договір повинен містити посвідчувальний напис нотаріуса та бути викладеним на спеціальному бланку, а цього немає. У судовому засіданні позивачка та її представник підтримали позовні вимоги з наведених вище підстав. Просить поновити строки звернення до суду, оскільки вважає, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до частини першої статті 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Ще в червні 2012р. вона зверталася до відповідача по справі, ПАТ"ДельтаБанк" із заявами про надання їй для ознайомлення оригіналів договорів кредиту, але позитивно це питання так і не вирішилося. Восени 2012 р. ознайомилася із копіями кредитного договору й надалі сумніваючись в повноті та ідентичності копій, та його праві вимоги просила щоб ПАТ "ДельтаБанк" на обґрунтування позову надав оригінали кредитного договору. Отже без пред'явлення їй оригіналів договору споживчого кредиту, право вимоги ПАТ "ДельтаБанк" набув лише після рішення апеляційного суду Львівської області від 15 квітня 2014р. Оскільки вона звернулася із вказаним позовом у 2015р, вважає, що зробила це в межах терміну позовної давності. Представник відповідача у судовому засіданні заперечила проти задоволення позовних вимог, та вважає, що такі не підлягають задоволенню оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і Договір про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року. Будь-яких обмежень щодо заміни кредитора у зобов'язанні Договір про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року не містить. Відповідно з п.7.5. розділу 7 Договору про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року "Позичальник, уклавши цей Договір надає Банку згоду/право передавати права та обов'язки Банку за цим Договором третій особі без отримання на те додаткової згоди Позичальника". Отже, відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги AT «Дельта Банк» набув права вимоги по Договору про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року. Щодо покликань позивача про неповідомлення про здійснену уступку, то такі не відповідають дійсності, зокрема, відповідач направив письмові повідомлення за вих. №17.5/к-6484 та №17.5/к-6485 від 12.01.2012 року на адресу позивача, в якому зазначені дані про відступлення кредитного зобов'язання позивача перед АТ «Дельта Банк» і ці дані додані позивачем до позовної заяви. Жодних правових наслідків неповідомлення боржника, як-то недійсність права вимоги чи недійсність відступлення права вимоги, у законодавстві не передбачено, а тому намагання позивача оспорювати Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами на підставі неналежного повідомлення її про цей правочин не ґрунтуються на положеннях закону. Не грунтується на нормах закону вимога позивача про визнання договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, укладений між АТ "Дельта Банк" та ПАТ "УкрСибббанк" в частині передачі права вимоги первісним кредитором ПАТ "УкрСиббанк" на користь нового кредитора - АТ "Дельта Банк" права вимоги за договором про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року - неукладеним, оскільки така не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Не підлягає до задоволення вимога щодо нікчемності договору у зв'язку із недодержанням вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору, так як договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року є правочином спрямованим на перехід окремих прав та обов'язків від ПАТ "УкрСиббанк" до АТ "Дельта Банк", а також набуття сторонами нових прав та обов'язків. Додаток № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року містить узгоджений сторонами перелік активів, проте, сам по собі, самостійно та відокремлено, цивільні права та обов'язки не встановлює, не змінює та не припиняє, тому і не може вважатися окремим від Договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року правочином. Зазначений позивачем в своїх позовних вимогах, додаток № 1 був прошитий разом з текстом договору, викладений на нотаріальних бланках, на якому міститься посвідчувальний напис нотаріуса, а зворотній бік прошитого документа містить напис про кількість прошитих сторінок та скріплений підписом і печаткою нотаріуса, тобто посвідчено з дотриманням правил вчинення нотаріального посвідчення правочинів, а тому у задоволенні позову слід відмовити. Також вважає, що перебіг позовної давності щодо визнання недійсним оспорюваного договору закінчився 12 січня 2015 року, оскільки позивач знав про порушення свого права, особу яка його порушила з моменту повідомлення АТ "Дельта Банк" про відступлення права вимоги АТ "Укрсиббанк" на користь Договору про надання споживчого кредиту №11181977000 від 12.07.2007 року ще 12 січня 2012 року, про що свідчить переписка позивачки з АТ "Дельта Банк". Натомість, позивачка звернулася до суду з позовом у даній справі лише 31 березня 2015 року, тобто строк позовної давності закінчився до дати звернення позивача до суду, що є підставою для відмови у позові. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлено, що 12.07.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту №11181977000, за умовами якого Банк надав Позивачу в кредит грошові кошти в сумі 14000,00 доларів США строком з 11 липня 2007 року по 11 липня 2017 року включно із сплатою 13,5% річних на споживчі потреби. 04 лютого 2009 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" (правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк") та Позивачем було укладено Додаткові угоди №1 та 2 до Договору про надання споживчого кредиту № 11181977000, за умовами яких було змінено кінцевий термін повернення кредиту, а саме до 12.07.2020 року, встановлений реєстраційний номер Договору в системі обліку Банку, а саме №11181977001. змінено схему погашення кредиту (ануїтентними платежами) та інше. 08 грудня 2011 року між Публічним акціонерним товариством "УкрСиббанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" укладено Договір купівлі-продажу прав вимоги за кредитами, що посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. та зареєстрований в реєстрі за №№2949, 2950. Відповідно до вищевказаного договору купівлі-продажу прав вимоги ПАТ «УкрСиббанк» відступив, а AT «Дельта Банк» набув права вимоги до боржників по кредитних та забезпечувальних договорах. Відповідно до Додатку № 1 до Договору до договору купівлі-продажу прав вимоги за кредитами AT «Дельта Банк» було передано, в тому числі право вимоги до [PERSON] за Договором про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року (зміненого на реєстраційний номер 11181977001 від 04.02.2009 року) та [PERSON], [PERSON] та [PERSON] за договором іпотеки б/н від 11.07.2007 року, посвідченого Робак Л.А., приватним нотаріусом Кам'янка-Бузького районного нотаріального округу зареєстрованого в реєстрі за номером 893. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, Кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою, зокрема, внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно ч. 1 ст. 513 ЦК України, правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Враховуючи вищенаведені норми договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено в письмовій формі, як і Договір про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року. Відповідно до ст. 514 ЦК України, до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Дане положення узгоджується з п.7.5. розділу 7 Договору про надання споживчого кредиту № 11181977000 від 12.07.2007 року «Позичальник, уклавши цей Договір надає Банку згоду/право передавати права та обов'язки Банку за цим Договором третій особі без отримання на те додаткової згоди Позичальника». Відповідно до ч. 2 ст. 516 Цивільного кодексу України боржник має бути повідомлений про проведену заміну кредитора. AT «Дельта Банк» шляхом направлення письмових повідомлень про передачу за вих. №17.5/к-6484 та №17.5/к-6485 від 12.01.2012 року на адресу позивача, повідомив про відступлення кредитного зобов'язання [PERSON] Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно статей 256, 257 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною першою ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. До вимог, пов'язаних з визнанням правочинів недійсними, застосовується загальна позовна давність. Відповідно до вимог цієї норми початок перебігу строку позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Звертаючись до суду 01.04.2015 року із первісним позовом позивачка у позовній заяві зазначає, про те, що на початку 2012 року їй надійшли повідомлення про те, що новим кредитором по її кредиту став АТ "Дельта банк". Також з клопотання позивачки, долученого нею до матеріалів справи вбачається, що нею 12.01.2012 року від АТ "ДельтаБанк" одержано повідомлення про відступлення ПАТ "Укрсиббанком" права вимоги АТ "Дельтабанк". У цьому ж клопотанні позивач також зазначає, що 06.03.2012року зверталась на адресу АТ "Дельтабанку" із заявами, на які не одержала відповіді. Таким чином позивач дізналась про порушення свого права, тобто про здійснення відступлення права вимоги за кредитною угодою ще у січні 2012 року, що в розумінні ст. 261 ЦК України є моментом перебігу строку позовної давності. Згідно вимог ч.ч. 3, 4, 5 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Представником відповідача у справі було подано заяву про застосування позовної давності. Суд дійшов висновку, що строк позовної давності позивачем пропущено без поважних причин, при цьому не вбачає підстав для задоволення клопотання позивача про визнання поважними причин пропущення строку звернення до суду з даним позовом та його поновлення, оскільки позивач, дізнавшись про порушення свого права та інтересу у січні 2012 року, звернувся до суду лише 01.04.2015 року, а тому ця дата збігається з моментом виникнення у позивача як зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити за спливом позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові, що також відповідає правовій позиції, висловленій Верховним Судом України при розгляді справи № 6-48цс15. На підставі вищевикладеного та зважаючи на те, що позивачем було пропущено строк на звернення до суду за захистом свого порушеного права, а відповідач наполягає на застосуванні позовної давності, суд вважає, що в задоволенні позовної заяви слід відмовити за спливом строку позовної давності.

Outcome: dismissed