Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-21 00:00:00

02.02.2016 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , Державної служби інтелектуальної власності України, в якому просила визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER] та зобов'язати Державну службу інтелектуальної власності України внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів та послуг про визнання недійсним свідоцтва України [NUMBER] повністю і здійснити відповідну публікацію в офіційному бюлетені "Промислова власність". Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач зазначила, що вона є співавтором, зокрема автором сценарію, таких аудіовізуальних творів як мультиплікаційні фільми "[INFO]", "[INFO]" та має авторські права на свій твір. Також, в обґрунтування своїх вимог, позивачка зазначає, що 11 травня 2004 року їй було видано свідоцтво [NUMBER] про реєстрацію авторських прав на твір "[INFO]". 30.07.2013 року на підставі заявки № m 201313661 Державною службою інтелектуальної власності України [PERSON] було видано Свідоцтво України [NUMBER] на знак для товарів і послуг. Знак для товарів і послуг за Свідоцтвом України [NUMBER] є комбінованим позначенням, що складається зі словесного позначення - назви літературного твору та персонажу «[INFO]», зображення декоративного елементу у вигляді зображення сліду від ноги. Як зазначає позивачка, на дату подання заявки № m 201313661 від 30.07.2013 року знак для товарів і послуг за свідоцтвом України [NUMBER] не міг бути зареєстрований, оскільки такий знак відтворює оригінальну назву відомого в Україні літературного твору "[INFO]" та в ньому міститься зображення та назва відповідного персонажу "[INFO]" без згоди позивачки як власника немайнових та виключних майнових авторських прав на зазначений твір. Враховуючи те, що Свідоцтво України [NUMBER] на знак для товарів і послуг не відповідає умовам надання правової охорони та видано з порушенням законодавства, позивачка просить визнати недійсним повністю свідоцтво України на знак для товарів і послуг за [NUMBER] . Представник позивача у судове засідання не з'явився, подав до суду клопотання про слухання справи у його відсутності та позов просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Державної служби інтелектуальної власності України у судовому засідання не з'явився , про час та місце розгляу справи повідомлений. До суду подали письмові пояснення на позов, в якому просив відмовити в задоволенні вимог, пред»явлених до Державної служби інтелектуальної власності України. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, проте подала заяву в якій визнала позовні вимоги щодо визнання недійсним свідоцтва України за [NUMBER] та просила розглядати справу у її відсутності. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що в 1976-1979 роках письменницею [PERSON] і художником [PERSON] був створений літературно-художній персонаж "[INFO]". Анімаційні фільми "[INFO]" та "[INFO]", в яких був вперше оприлюднений літературно-художній персонаж "[INFO]", створені на кіностудії "Київнаукфільм", відповідно в 1980 та 1989 роках, що підтверджується листом Української кіностудії анімаційних фільмів № 146 від 30.09.2003 року. Відповідно до чинного на той час законодавства - ст. 483 ЦК УРСР авторське право на кінофільм належало підприємству, яке здійснило зйомку, а авторові сценарію, художнику - постановникові та авторам інших творів, які увійшли складовою частиною у фільм, належало авторське право кожному на свій твір. Тому авторські майнові права на фільм належать кіностудії "Укранімафільм" (правонаступник кіностудії "Київнаукфільм"), а автору сценарію [PERSON] належить авторське право на свій твір. Відповідно ст. 437 ЦК України, ч. 2 ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права", авторське право на твір виникає внаслідок факту його створення. Для виникнення і здійснення авторського права не вимагається реєстрація твору чи будь-яке інше спеціальне його оформлення, а також виконання будь-яких інших формальностей. Одночасно ч. 5 ст. 11 Закону України "Про авторське право і суміжні права" визначено, що суб'єкт авторського права для засвідчення авторства (авторського права) на оприлюднений чи не оприлюднений твір, факту і дати опублікування твору чи договорів, які стосуються права автора на твір, у будь-який час протягом строку охорони авторського права може зареєструвати своє авторське право у відповідних державних реєстрах. Позивач, користуючись своїм правом на реєстрацію авторських прав зареєструвала свої авторські права у Державному департаменті інтелектуальної власності і отримала свідоцтво [NUMBER] від 11.05.2004 року- Літературний твір "[INFO]" та свідоцтво [NUMBER] - Твір літератури «[INFO]» ( «[INFO]»). 30.07.2013 року Державною службою інтелектуальної власності України на підставі заявки № m 201313661 від 30.07.2013 року на реєстрацію знака для товарів та послуг видала свідоцтво України [NUMBER] на знак для товарів та послуг для товарів 35 класів Міжнародної класифікації товарів і послуг ім'я відповідача-1, зареєструвавши, таким чином, як знак для товарів та послуг відомий в Україні літературний твір "[INFO]", а саме, - власну назву персонажу "[INFO]" без згоди власника авторського права. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази суд вважає їх достатніми для визначення того, що літературний твір та персонаж «[INFO]» є відомими в Україні, а тому посилання позивача на дані обставини, суд вважає обгрунтованими. Крім того, як встановлено судом, 11 травня 2004 року та 07квітня 2014 року, відповідачем-2 були засвідчені авторські права позивача шляхом видачі відповідних свідоцтв. Згідно з п. "б" ст. 4.3.2.2. "Правил складання, подання та розгляду заявки на видачу свідоцтва України на знак для товарів та послуг", затверджених наказом Державного патентного відомства України від 28.07.1995 року № 116, при проходженні експертизи заявка на реєстрацію знака для товарів та послуг перевіряється, чи не відтворює заявлене позначення назви відомих (добре знаних) в Україні творів науки, літератури і мистецтва або цитати і персонажі з них без згоди власників авторського права. Частиною 4 статті 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг", передбачено, що не реєструються як знаки позначення, які відтворюють, зокрема, назви відомих в Україні творів науки, літератури і мистецтва або цитати і персонажі з них, твори мистецтва та їх фрагменти без згоди власників авторського права або їх правонаступників. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 438 та ст. 439 ЦК України, автору твору належить право на недоторканість його твору, а також право протидіяти будь-якому перекручуванню, спотворенню або іншій зміні твору чи будь-якому іншому посяганню на твір. Згідно зі ст.ст. 440, 443 ЦК України, ч. 1 ст. 15 та ч. 1 ст. 32 Закону України "Про авторське право і суміжні права", до майнових прав автора належить виключне право на використання твору, а також виключне право надавати дозвіл або забороняти використання твору будь-яким одним або всіма відомими способами іншими особами. Відповідно до ст. 441 ЦК України, використання твору є його відтворенням будь-яким способом та у будь-якій формі, а також інші дії, встановлені законом. Аналізуючи матеріали справи у їх сукупності, суд вважає, що знак для товарів та послуг за свідоцтвом України [NUMBER] відтворює назву відомого в Україні літературного твору "[INFO]", авторські права на який належать позивачу. Також суд вважає встановленим, що така реєстрація спірного позначення відбулася без згоди позивача, як власника авторського права на твір, оскільки з матеріалів справи вбачається, що дозвіл на використання твору - зображення літературно - художнього персонажу "[INFO]", в тому числі, на реєстрацію знака для товарів та послуг за свідоцтвом [NUMBER] на ім'я відповідача-1, позивач не давала. Разом з цим, Державною службою інтелектуальної власності України зареєстроване як знак для товарів та послуг комбіноване позначення, яке відтворює назву відомого в Україні твору літератури та персонажу з нього без згоди власника авторського права на твір, і видано свідоцтво України [NUMBER] на знак для товарів та послуг. Згідно зі ст. 499 ЦК України права на торговельну марку визнаються недійсними з підстав, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг", правова охорона надається знаку, який не суперечить публічному порядку, принципам гуманності і моралі та на який не поширюються підстави для відмови в наданні правової охорони. Пунктом "а" ч. 1 ст. 19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг" передбачено, що свідоцтво може бути визнано у судовому порядку недійсним у разі невідповідності зареєстрованого знака умовам надання правової охорони. Крім того, відповідно до п. "в" ч. 1 ст. 19 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг", в разі, якщо видача свідоцтва, в результаті подання заявки, була здійснена з порушення прав та законних інтересів інших осіб, таке свідоцтво може бути визнано у судовому порядку повністю недійсним. Враховуючи викладене та те, що була здійснена реєстрація спірного знаку, який не відповідає умовам надання правової охорони, встановлених ст. 5 та ст. 6 Закону України "Про охорону прав на знаки для товарів та послуг", а також порушені права позивача при цьому, то Свідоцтво України на знак для товарів і послуг за [NUMBER], видане [PERSON] підлягає визнанню недійсним. Оскільки згідно чинного законодавства України, зокрема, п. 2.3. Положення про Державний реєстр свідоцтв України на знаки для товарів і послуг, затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України від 10.01.2002 р. № 10, у процесі ведення реєстру до нього вносяться відомості щодо визнання свідоцтва недійсним повністю або частково і такі відомості (зміни щодо правового статусу свідоцтва) в силу п. 1.3. вказаного положення відповідач-2 публікує в офіційному бюлетені «Промислова власність», суд визнає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо зобов'язання відповідача-2 внести зміни до Державного реєстру свідоцтв України на знаки для товарів і послуг щодо визнання недійсним повністю свідоцтва України [NUMBER] та здійснити публікацію про це в офіційному бюлетені «Промислова власність». Приймаючи до уваги те, що на час видачі свідоцтва України [NUMBER] закладом Установи не було порушено вимог чинного законодавства, суд вважає, що понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача-1. З огляду на те, що позивачем заявлено дві вимоги немайнового характеру, проте судовий збір сплачено лише за одну вимогу, з відповідача-1 на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 551,20 грн. та на користь держави -551,20 грн.

Outcome: approved