Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-26 00:00:00

До суду звернувся [PERSON] з позовом до ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" про захист прав споживачів, визнання договору недійсним та стягнення коштів. В своїй позовній заяві позивач вказує, що 07.12.2013 року він уклав з відповідачем договір фінансового лізингу № 009046 з додками. Згідно п.1.3 укладеного договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Предмет лізингу є власністю лізингодавця до моменту переоформлення права власності на нього лізингоодержувача згідно умов даного договору. Відповідно до п.1.7. даного договору предмет договору (трактор МТЗ-82) передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу ( 50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення даного договору ( 10% від вартості предмета лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу ( 3% вартості предмета лізингу). Вартість предмета лізингу та розмір авансового платежу вказані в додатку №1 до даного договору. Того ж дня 07.12.2013 року після підписання вказаного договору він сплатив на розрахунковий рахунок відповідача авансовий платіж в сумі 83 000 грн., комісію за організацію та оформлення даного договору в сумі 16 000 грн. , а всього 99 000 грн. Але відповідач до цього часу не виконав свої зобов'язання та не надав йому трактор МТЗ-82. Позивач, відповідно до ст. 7 Закону України « Про фінансовий лізинг » неодноразово звертався до відповідача про повернення йому коштів в зв'язку із простроченням передачі трактора та направив лист відповідачу про відмову від договору лізингу, але до цього часу кошти йому повернуті не були ,предмет лізингу переданий не був та ніяких відповідей на його звернення не надходило. Позивач вважає, що відповідач веде нечесну підприємницьку практику, оскільки вказаний договір не передбачає відповідальності ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс » за невиконання умов договору, договір не містить технічних характеристик транспортного засобу , який має бути придбаний для нього і порушує його права як споживача, відповідно до вимог Закону України « Про захист прав споживачів». В зв'язку з вищевикладеним позивач просив суд визнати вказаний договір фінансового лізингу недійсним та стягнути з ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс » на його користь 99 000 грн. авансового платежу та комісії, сплачених за договором. Заочним рішенням Гадяцького районного суду Полтавської області від 30.09.2014 року позовні вимоги позивача [PERSON] були задоволені. Визнано договір фінансового лізингу № 009046 від 07.12 2013 року, укладений між ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" та [PERSON] недійним. Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь [PERSON] кошти в сумі 99 000 гривень 00 коп. авансового платежу та комісії, сплачених за договором. Стягнуто з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на користь держави судовий збір в сумі 990 гривень . Відповідач по справі ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" звернувся до суду із заявою про скасування зазначеного заочного рішення, посилаючись на те, що позивач при укладенні договору фінансового лізингу № 009046 в момент підписання угоди з відповідачем отримав примірник угоди та додатки до нього з детальним описом послуг. Кожне положення угоди прописане детально з метою виключити можливість усного тлумачення умов договору. Сторонами при укладенні договору були дотриманні усі вимоги, які ставляться законом до чинності даного правочину, досягнуто згоди з усіх істотних питань , передбачених Законом України « Про фінансовий лізинг». [PERSON] підписав договір та додатки до нього. Тому, відповідач зазначає, що позивачем не надано жодного доказу введення його в оману під час укладення даного Договору, включення несправедливих умов у договір та порушення відповідачем Закону України « Про захист прав споживачів». Окрім того, вказані правовідносини регулюються параграфом 6 ЦК України « Лізинг», главою 58 ЦК України « Найм (оренда) » та Законом України « Про фінансовий лізинг» . Вказані норми не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договору фінансового лізингу. Ухвалою Гадяцького районного суду від 27.01.2015 року заочне рішення від 30.09.2014 року у даній цивільній справі було скасоване. 05.02.2015 року позивач [PERSON] подав до суду уточнену позовну заяву, в якій вказує, що при укладенні ним 07.12.2013 року з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс» вказаного договору фінансового лізингу № 009046 з додками, відповідачем були порушенні його права як споживача згідно Закону України « Про захист прав споживачів». Так, договір не містить технічних характеристик транспортного засобу , який має бути придбаний для нього, споживачу не надано право в односторонньому порядку розірвати договір, розділом 10 Договору, встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем. З цих підстав позивач вважає, що умови вказаного Договору є несправедливими і порушують його права як споживача, тому просив суд визнати даний договір недійсним та стягнути з ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс" на його користь кошти в сумі 99 000 гривень 00 коп. авансового платежу та комісій, сплачених за договором. Позивач [PERSON] надав суду заяву, в якій просив його позовні вимоги задовольнити, справу розглянути без його участі, а за участю його представника - адвоката Гусаренка О.М.. Представник позивача - адвокат Гусаренко О.М. підтримав позовні вимоги [PERSON] та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача ТОВ "Лізингова компанія "Автофінанс» до суду не з'явився, надали заперечення на позовні вимоги позивача, в яких вказують, що при підписанні вказаного договору, позивачем була сплачена комісія за організацію в розмірі 16 000 грн., авансовий платіж у розмірі 83 000 грн.. Комісії за передачу предмета лізингу в розмірі 3% від вартості предмета лізингу позивачем не було сплачено. Відповідно до п.1.7 ст.1 Договору, обчислення строку передачі предмета лізингу розпочинається після сплати позивачем трьох складових, які чітко визначені у договорі. Позивач, при підписанні договору, мав повну і достовірну інформацію про послуги відповідача та порядок їх надання і порядок сплати коштів за укладеним Договором. З твердженням позивача про несправедливі умови договору відповідач не погоджується, оскільки правовідносини, які виникли між сторонами регулюються спеціальним законом , який регулює діяльність фінансового лізингу і позивачем не надано жодного доказу щодо порушення його прав, як споживача. Щодо посилання позивача на те, що договір не містить технічних характеристик транспортного засобу, то відповідач вказує, що на момент укладення договору у лізингодавця був відсутній транспортний засіб, оскільки особливістю укладення цього правочину, є набуття товару у власність у майбутньому. Тому сторони не могли зазначити точну характеристику товару, його номер кузова, двигуна, рік випуску. Щодо нотаріального посвідчення договору , то згідно з положеннями ст. 6 Закону України « Про фінансовий лізинг», договір лізингу має бути укладений у письмовій формі . Істотними умовами договору лізингу є : предмет лізингу, строк, на який лізингоодержувачу надається право користування предметом лізингу ( строк лізингу); розмір лізингових платежів; інші умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Строк лізингу визначається сторонами договору лізингу відповідно до вимог цього Закону , тому договір фінансового лізингу повинен відповідати вимогам статей параграфу 6 « Лізинг, главі 58 « Найм (оренда), параграфу 1 « Загальні положення про найм ( оренду) глави 58 « Найм (оренда) ЦК України та ЗУ « Про фінансовий лізинг», які не містять вимог про обов'язкове нотаріальне посвідчення договорів лізингу. З цих підстав просили суд відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог та справу розглянути без участі їх представника. Судом встановлено, що 07.12.2013 року [PERSON] уклав з відповідачем ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс » договір фінансового лізингу № 009046 з додками. Згідно п.1.3 укладеного договору лізингодавець взяв на себе зобов'язання придбати предмет лізингу (трактор МТЗ-82, зазначений у п.1.1 договору та специфікації, що є додатком № 3 до договору) у власність та передати предмет лізингу у користування лізингоодержувачу на строк та на умовах передбачених договором. Відповідно до п.п. 1.7, 1.8 договору передбачено, що предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок лізингодавця авансового платежу (50% від вартості предмета лізингу), комісії за організацію та оформлення договору (10% від вартості предмету лізингу) та комісії за передачу предмета лізингу (3% від вартості предмету лізингу). Лізингоодержувач має можливість сплачувати авансовий платіж продовж 12 місяців з моменту підписання договору, платежами визначеними в додатку №1 до договору. Авансовий платіж не може бути сплачений повністю лізингоодержувачем до сплати комісії за організацію. Згідно квитанцій від 07.12.2013 року, [PERSON] сплатив на користь ТОВ « Лізингова компанія « Автофінанс » авансовий платіж в сумі 83 000грн. та комісії за організацію та оформлення договору в сумі 16 000 грн.. Відповідно до п 7. Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" № 9 від 06 листопада 2009 року правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У разі , якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. У відповідності з вимогами ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про фінансовий лізинг», відносини, що виникають у зв'язку з договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку, з урахуванням особливостей, що встановлюються цим Законом. Відповідно до ч.2 ст. 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. Частиною 3 ст. 806 ЦК України зазначається, що особливості окремих видів і форм лізингу встановлюються законом. У частині 1 ст. 6 Закону України "Про фінансовий лізинг" визначено форму договору фінансового лізингу - договір лізингу має бути укладений у письмовій формі. Так, вказана норма регулює окремий вид цивільно-правових відносин - найм (оренда) транспортного засобу (параграф 5 ЦК України). Відповідно до ч. 2 ст. 806 ЦК України до договору фінансового лізингу застосовуються лише загальні положення про найм (оренду). Норми загальних положень про найм (оренду) викладені виключно в параграфі 1 глави 58 ЦК України. Застосування до фінансового лізингу норм, що регулюють окремі види найму (оренди), чинним законодавством не передбачено. Таким чином, посилання позивача на ч. 2 ст. 799 параграфу 5 ЦК України є помилковими. Судом встановлено, що ТОВ «Автофінанс» у встановленому законом порядку внесено до Єдиного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців з правом надавати окремі види фінансових послуг. Зокрема і фінансовий лізинг. Окрім цього, відповідно до частини 1 статті 806 ЦК України за договором лізингу одна сторона (лізингодавець) передає або зобов'язується передати другій стороні (лізингоодержувачеві) у користування майно, що належить лізингодавцю на праві власності і було набуте ним без попередньої домовленості із лізингоодержувачем (прямий лізинг), або майно, спеціально придбане лізингодавцем у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов (непрямий лізинг), на певний строк і за встановлену плату (лізингові платежі). Таке ж визначення договору лізингу міститься і у статті 1 Закону України "Про фінансовий лізинг". Відносини, що виникають у зв'язку з договором лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, поставку та Законом України "Про фінансовий лізинг" (частина 2 статті 806 ЦК України та частина 1 статті 2 Закону України "Про фінансовий лізинг"). За договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Згідно зі статтею 16 Закону України "Про фінансовий лізинг" лізингові платежі можуть включати: суму, яка відшкодовує частину вартості предмета лізингу; платіж як винагороду лізингодавцю за отримане у лізинг майно; компенсацію відсотків за кредитом та інші витрати лізингодавця, що безпосередньо пов'язані з виконанням договору лізингу. Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Таким чином, на правовідносини, що складаються між сторонами договору лізингу щодо одержання лізингодавцем лізингових платежів у частині покупної плати за надання майна в майбутньому у власність лізингоодержувача, поширюються загальні положення про купівлю-продаж. Відповідно до положень ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Визначення поняття «несправедливі умови договору» закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Для кваліфікацій умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше - умови договору порушують принцип добросовісності; по-друге - умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє - умови договору завдають шкоди споживачеві. Суд прийшов до висновку про відсутність одночасно зазначених ознак «несправедливих умов договору». Позивач сплатив лише авансовий платіж та комісії за організацію та оформлення даного договору та не вчиняв інших дій, передбачених умовами договору, для досягнення мети направленої на придбання трактору. В такому разі відповідач позбавлений можливості приступити до виконання своїх договірних обов'язків, а отже, стверджувати про наявність недобросовісності з боку відповідача (при невиконанні своїх обов'язків) не можливо. Також і відсутній дисбаланс договірних прав та обов'язків, так як, з договором лізингу майновий інтерес лізингодавця полягає у розміщенні та майбутньому поверненні з прибутком грошових коштів, а майновий інтерес лізингоодержувача - в можливості користуватися та придбати предмет лізингу у власність. Відповідно до п. п.,1.7, 1.8 договору предмет договору передається в користування лізингоодержувачу протягом строку, який становить не більше 90 робочих днів з моменту сплати лізингоодержувачем на рахунок Лізингодавця Авансового платежу (50% від вартості Предмета Лізингу), Комісії за організацію та оформлення даного Договору (10% від вартості Предмету Лізингу) та комісії за Передачу Предмету Лізингу (3% від вартості Предмета Лізингу). Належне виконання лізингоодержувачем обов'язків зі сплати всіх лізингових платежів, передбачених договором лізингу, означає реалізацію ним права на викуп отриманого в лізинг майна. Позивач вказує, що розділом 10 Договору «Відповідальність сторін і порядок повернення предмета лізингу» встановлена жорстка відповідальність споживача перед лізингодавцем за невиконання будь-яких умов договору і водночас відсутня така відповідальність лізингодавця перед споживачем, а тому споживач позбавлений можливості захистити свої права та інтереси у випадку порушення відповідачем умов договору. Але умови будь-якого договору повинні відповідати як загальним, так і спеціальним нормам чинного законодавства. В разі, якщо умовами договору не врегульовано будь-які випадки відповідальності сторін, то така відповідальність настає на підставі норм закону. Тому, будь-яка із сторін не позбавлена можливості звертатися за захистом свої порушених прав на підставі норм закону. Окрім того, лізингоодержувач не позбавлений можливості щодо ініціювання перед лізингодавцем внесення змін та доповнень до умов договору. Права та обов'язки як лізингодавця, так і лізингоодержувача, окрім договору, що регулює різні за своїм змістом права та обов'язки сторін договору, ще закріплені в ст.ст. 10,11 ЗУ «Про фінансовий лізинг». А тому , враховуючи вищевикладене , суд вважає, що позивачем не надано доказів на підтвердження тих обставин, що договір фінансового лізингу, укладений між сторонами, містить несправедливі умови, в зв'язку з цим відсутні підстави для визнання умов договору несправедливими в силу вимог Закону України «Про захист прав споживачів».

Outcome: dismissed