Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-05 00:00:00

17.02.2016 року ПАТ"Дельта Банк" в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ"Дельта Банк" звернувся до суду з вказаним позовом та просив визнати недійсним договір про розірвання іпотечного договору укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Ситніковою Ю.Д. за реєстровим №514, застосувати до відносин сторін наслідки недійсності вказаного договору шляхом визнання АТ "Дельта Банк" стороною (іпотекодержателем) за іпотечним договором, посвідченим 23.03.2007 року та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію припинення записів від 23.03.2007 р. №4692244 про накладення заборони відчуження квартири та №4692248, який перенесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно за №7376444 про обтяження іпотекою квартири за іпотечним договором від 23.03.2007 року. В обгрунтування вимог позивач вказував на те, що за результатами проведення перевірки договір про розірвання іпотечного договору укладений 17.10.2014 р. між ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] комісією з перевірки правочинів за кредитними операціями віднесено до нікчемних у розумінні пунктів 2,3 та 7 ч.3 ст.38 Закону україни "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки при наявності заборгованості за кредитом без отримання реальних грошових надходжень відмовився від власних майнових вимог до іпотекодавця за іпотечним договором. 19.02.2016 р. провадження у справі відкрито та призначено судовий розгляд. 19.09.2016 р. судом задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів. У зв`язку з відставкою судді Гудіної Н.І., суддю визначено автоматизованою системою документообігу суду, відповідно до вимог ст.ст. 14, 33 ЦПК України. Ухвалою від 18.10.2016 р. справу прийнято до провадження та призначено судовий розгляд. 01.03.2017 р. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про залучення до участі в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , яка є власником квартири, 07.02.2018 р. судом залучено в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON] .. 19.11.2018 р. зупинено провадження у справі до вирішення справи №1540/4974/18 за адміністративним позовом [PERSON] до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ "Дельта Банк" Кадирова Владислава Володимировича, треті особи [PERSON] , [PERSON] та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал", про визнання протиправним та скасування рішення від 25.09.2014 р. №71. 27.06.2019 р. провадження у справі поновлено та призначено розгляд. 06.02.2020 р. судом без виходу до нарадчої кімнати постановлено ухвалу про залучення до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог ПАТ "УкрСиббанк". В судове засідання призначене на 29.10.2020 р. учасники справи не з`явилися, повідомлені належним чином. В матеріалах справи є заява представника позивача про розгляд справи в її відсутності, вимоги просила задовольнити. Представник відповідача [PERSON] позов не визнав посилаючись на те, що між сторони досягли згоди та підписали угоду. За кредитним договором було відступлення вимог, на рахунок сплати боргу було здійснено перерахунок коштів. Вини [PERSON] не має ніякої, тому проти його задоволення заперечував. У подальшому представник відповідача звернувся до суду із заявою про застосування строків позовної давності та просив відмовити у задоволенні позову з цих підстав. Треті особи в засідання не з`явилися, про розгляд справи повідомлені належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не зверталися, про причини неявки суд не повідомили. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з вимогами ч.5 ст.268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Дослідивши матеріали справи суд вважає, що даний позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 23.03.2007 року між [PERSON] та АТ "УкрСиббанк" було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11132055000 та договір про надання споживчого кредиту № 11132104000, відповідно до умов якого Позичальник отримав кредит у сумі 75 000,00 доларів США, терміном погашення до 23.03.2017 року, та зобов`язався повернути Банку кредит і сплатити проценти за його користування у розмірі та порядку визначених Кредитним договором. Виконання зобов`язань позичальника за кредитним договором забезпечувалось: -іпотечним договором з [PERSON] , посвідченим 23.03.2007 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Ситніковою Ю.Д. за реєстровим №1147, згідно з яким у іпотеку була передана квартира [ADDRESS] , загальною площею 79,8 кв.м, житловою площею 38,8 кв.м, що належить [PERSON] ; -договором поруки від 23.03.2007 року №103591, укладеним з [PERSON] ; -договором поруки від 23.03.07р. №103592, укладеним з [PERSON] .. Договором купівлі-продажу прав вимоги від 08.12.2011 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Шевченко Д.Г. за реєстровим №2949, 2950, права вимоги АТ "УкрСиббанк" за кредитним договором з [PERSON] відступлено на користь АТ "Дельта Банк". Через невиконання відповідачем своїх обов`язків за кредитним договором 18.04.2014 року ПАТ «Дельта Банк» направив відповідачу вимогу про усунення порушення, про погашення заборгованості за кредитним договором та виселення. У червні 2014 року ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси з позовом до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності. Ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 03.06.2014 року за цим позовом ПАТ «Дельта Банк» було відкрито провадження у цивільній справі №523/7428/14-ц. Рішенням кредитного комітету ПАТ "Дельта Банк" від 25.09.2014 року (протокол №45/32-2) було ухвалено, що за умови внесення на власний транзитний рахунок 2909% позичальника по кредитному договору №№ 11132104000, 11132055000 від 23.03.2007 року [PERSON] не менш як 38000 доларів США: -підготувати договір про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року, що укладений між АТ "Дельта Банк" та [PERSON] ; -здійснити списання з рахунків бухгалтерського обліку вартість вартість заставного майна за кредитними договорами №№ 11132104000, 11132055000 від 23.03.2007 року, а саме квартири [ADDRESS] ; -на залишкову суму боргу по кредитним договорам №№ 11132104000, 11132055000 від 23.03.2007 року погодити відступлення права вимоги факторинговій компанії ТОВ "Фінансова компанія "Довіра та гарантія" або іншій факторінговій компанії погодженій з Банком за ціною відступлення 10000 гривень; -строк дії протоколу до 31.10.2018 року. 16.10.2018 року поручитель [PERSON] внесла на транзитний рахунок [PERSON] у ПАТ "Дельта Банк" 38000 доларів США, що підтверджується квитанцією Банку № [NUMBER] , призначення платежу - надходження готівки в погашення кредиту по кредитному договору №11132055000 згідно з договором поруки №103592 від 23.04.2007 року. В подальшому ПАТ «Дельта Банк» було укладено: - договір про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року, відповідно до якого банк та [PERSON] домовились достроково розірвати іпотечний договір від 23.03.2007 року; - договір про відступлення права вимоги від 21.10.2014 року, відповідно до якого ПАТ «Дельта Банк» відступив належні йому майнові права за кредитним договором з [PERSON] від 23.03.2007 року товариству з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал". За умовами п.1.1 Договору відступлення права вимоги від 21.10.2014 року ціна відступлення прав вимоги за Кредитним договором становила 10 000,00 гривень, яка була сплачена Банку новим кредитором 24.10.2014 року з поточного рахунку ТОВ ФК "Сіагал". Станом на день укладення Договору відступлення (21.10.2014 року) сума заборгованості позичальника за Кредитним договором становила 93 497,09 доларів США, що станом на дату укладення Договору відступлення складало 1 210 843,41 гривень у тому числі: заборгованість за кредитом - 59 999,56 доларів США (що станом на дату укладання договору за офіційним курсом НБУ складало 777 030,30 гривень), заборгованість за відсотками 33 497,53 доларів США (що станом на дату укладання договору відступлення за офіційним курсом НБУ складало 433 813,11 гривень). Після цього представник ПАТ «Дельта Банк» звернувся до Суворовського районного суду м.Одеси із заявою про залишення без розгляду позову банка до [PERSON] про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі у власність, виселення та усунення перешкод у здійсненні права власності та ухвалою Суворовського районного суду м.Одеси від 16.12.2014 року по справі № 523/7428/14-ц зазначений позов було залишено без розгляду. Поряд з цим, відповідно до Постанови Правління Національного банку України від 02.03.2015 року №150 "Про віднесення публічного акціонерного товариства "Дельта Банк" до категорії неплатоспроможних", виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) прийнято рішення від 02.03.2015 року №51 "Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк", згідно з яким з 03.03.2015 року запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено провідного професіонала з питань врегулювання неплатоспроможності банків відділу запровадження процедури тимчасової адміністрації та ліквідації департаменту врегулювання неплатоспроможності банків Кадирова В.В. - уповноваженою особою Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ "Дельта Банк". Ч.1 ст.3 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" визначено, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом. Згідно з ч.2 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" протягом дії тимчасової адміністрації Фонд зобов`язаний забезпечити перевірку правочинів (у тому числі договорів), вчинених (укладених) банком протягом одного року до дня запровадження тимчасової адміністрації банку, на предмет виявлення правочинів (у тому числі договорів), що є нікчемними з підстав, визначених частиною третьою цієї статті. Результати перевірки договору відступлення права вимоги від 21.10.2014 року та договору про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року були затверджені на засіданні комісії з перевірки правочинів (інших договорів) за кредитними операціями ПАТ "Дельта Банк" (протокол від 25.09.2015 року №71). Листами від 24.11.2015 року №2315 та №2318 уповноважена особа Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ"Дельта Банк" повідомив [PERSON] про нікчемність у розумінні пунктів 1, 2, 3 та 7 ч. 3. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договору відступлення права вимоги від 21.10.2014 року, що укладений між АТ "Дельта Банк" та ТОВ ФК "Сіагал" та нікчемність у розумінні пунктів 1 та 2 ч. 3. ст. 38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" договору про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року, що укладений між АТ "Дельта Банк" та [PERSON] .. Відповідно до ч.5 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" у разі отримання повідомлення уповноваженої особи Фонду про нікчемність правочину на підставах, передбачених ч.3 цієї статті, кредитор зобов`язаний повернути банку майно (кошти), яке він отримав від такого банку, а у разі неможливості повернути майно в натурі - відшкодувати його вартість у грошових одиницях за ринковими цінами, що існували на момент вчинення правочину. 17.02.2016 року ПАТ "Дельта Банк " в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк" Кадирова В.В. звернувся до суду з даним позовом про визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності. Поряд з цим, рішенням господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2016 року у справі №904/965/16 було задоволено позов ПАТ "Дельта Банк " в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів на ліквідацію ПАТ "Дельта Банк": -визнано недійсним, укладений між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" договір про відступлення прав вимоги від 21.10.14 року; -ПАТ "Дельта Банк" визнано стороною (кредитором) договору про надання споживчого кредиту від 23.03.07 року № 11132055000; -ПАТ "Дельта Банк" визнано стороною (кредитором) Договору про надання споживчого кредиту від 23.03.07 року № 11132104000; -ПАТ "Дельта Банк" визнано стороною (кредитором) за Договором поруки від 23.03.07 року № 103591; -ПАТ "Дельта Банк" визнано стороною (кредитором) за Договором поруки від 23.03.07 року № 103592; -повернуто на поточний рахунок ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" розміщені у ПАТ "Дельта Банк" грошові кошти у розмірі 10000,00 гривень. -зобов`язано ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" повернути ПАТ "Дельта Банк" оригінали договорів переданих на виконання Договору про відступлення прав вимоги від 21.10.14 року. Постановою Дніпропетровського апеляційного господарського суду від 20.03.2017 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, рішення господарського суду Дніпропетровської області від 24.03.2016 року у справі №904/965/16 залишено без змін. Таким чином, після отримання відповідачем [PERSON] повідомлення позивача про нікчемність договору відступлення права вимоги від 21.10.2014 року, що укладений між АТ "Дельта Банк" та ТОВ ФК "Сіагал", відповідач не виконав вимоги ч.5 ст.38 Закону України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" та не повернув банку майно (кошти), яке від нього отримав. У свою чергу, після набуття 20.03.2017 року законної сили рішенням господарського суду про визнання недійсним укладеного між ПАТ "Дельта Банк" та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" договору про відступлення прав вимоги за кредитним договором позивач у межах строку позовної давності - протягом трьох років починаючи з 20.03.2017 року - мав та міг вчинити дії щодо захисту своїх порушених прав та звернутись до суду з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором, проте таких дій він не вчинив. Згідно з ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч.1 ст.1048 ЦК України). Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Ст.253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом ст.261 ЦК України початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Строк позовної давності умовами кредитних договорів від 23.03.07 року № 11132055000 та від 23.03.07 року № 11132104000 не збільшувався. Відомостей про те, що відповідачем [PERSON] або його поручителями були здійснені платежі за кредитним договором після 20.03.2017 року матеріали справи не містять. Позивач до суду із заявами щодо поважності причин пропущення строку позовної давності за основною вимогою про стягнення заборгованості за кредитним договором не звертався. Наслідки спливу позовної давності визначаються ст.267 ЦК України. Згідно з ч.ч. 3-5 ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Але позовна давність пов`язується із судовим захистом суб`єктивного права особи в разі його порушення, невизнання або оспорювання. Якщо упродовж установлених законом строків особа не подає до суду відповідного позову, то за загальним правилом ця особа втрачає право на позов у розумінні можливості в судовому порядку здійснити належне їй цивільне майнове право. Тобто сплив позовної давності позбавляє цивільне суб`єктивне право здатності до примусового виконання проти волі зобов`язаної особи. У зобов`язальних відносинах суб`єктивним правом кредитора є право одержати від боржника виконання його обов`язку з передачі майна, виконання роботи, надання послуги тощо. Зі спливом позовної давності в цих відносинах кредитор втрачає можливість у судовому порядку примусити боржника до виконання обов`язку. Так само боржник зі спливом строку позовної давності одержує вигоду - захист від можливості застосування кредитором судового примусу до виконання обов`язку. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Європейської Конвенції з прав людини (п.1 ст.32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (рішення від 22.10.1996 року у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; рішення від 20.09.2011 року у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Наявність спору щодо визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, який перебуває на розгляді в суді, не перериває строк позовної давності по основним вимогам про стягнення всієї суми заборгованості за кредитними договорами та, відповідно, про звернення стягнення на предмет іпотеки. Навпаки, за правилами ст.266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема заставою (ч.1 ст.546 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Відповідно до ч.6 ст.3 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, Отже, іпотека є забезпечувальним (додатковим) зобов`язанням щодо основного зобов`язання, яке в даному випадку встановлено кредитними договорами. Якщо позивач у межах строку позовної давності міг звернутися до суду за захистом свого порушеного права, проте у вказаний строк таких дій не вичинив, тому він пропустив строк позовної давності як до основної вимоги (стягнення коштів за кредитними договорами), так і додаткової вимоги (звернення стягнення на предмет іпотеки). При таких обставинах суд вважає, що доводи сторони відповідача про те, що позивач пропустив строк позовної давності за вимогою про визнання договору про розірвання іпотечного договору недійсним та застосування наслідків його недійсності, є обґрунтованими, оскільки ці позовні вимоги є додатковими до основних вимог, що можуть бути засновані на кредитному або іпотечному договорі. Поряд з цим, неможливість звернення стягнення на предмет іпотеки у судовому порядку та отримання задоволення будь-яких майнових вимог за рахунок предмету іпотеки позбавляє практичного сенсу всі можливі похідні вимоги, що пов`язані з іпотечним договором. Вирішуючи даний спір по суті суд бере до уваги роз`яснення у п.11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року № 14 «Про судове рішення», відповідно до яких встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Отже, відмовляючи у задоволенні позову з підстав пропуску строку позовної давності, суд має встановити обґрунтованість чи безпідставність позовних вимог, належним чином мотивувати свої висновки. Так, у випадку обґрунтованості позовних вимог суд може відмовити у їх задоволенні у зв`язку з пропуском строку позовної давності. У випадку недоведеності позову суд відмовляє у його задоволенні саме з цих підстав, а не застосовує наслідки пропуску позовної давності. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.38 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» правочини (у тому числі договори) неплатоспроможного банку є нікчемними з таких підстав: 1) банк безоплатно здійснив відчуження майна, прийняв на себе зобов`язання без встановлення обов`язку контрагента щодо вчинення відповідних майнових дій, відмовився від власних майнових вимог; 2) банк до дня визнання банку неплатоспроможним взяв на себе зобов`язання, внаслідок чого він став неплатоспроможним або виконання його грошових зобов`язань перед іншими кредиторами повністю чи частково стало неможливим; 3) банк здійснив відчуження чи передав у користування або придбав (отримав у користування) майно, оплатив результати робіт та/або послуги за цінами, нижчими або вищими від звичайних (якщо оплата на 20 відсотків і більше відрізняється від вартості товарів, послуг, іншого майна, отриманого банком), або зобов`язаний здійснити такі дії в майбутньому відповідно до умов договору; 7) банк уклав правочини (у тому числі договори), умови яких передбачають платіж чи передачу іншого майна з метою надання окремим кредиторам переваг (пільг), прямо не встановлених для них законодавством чи внутрішніми документами банку. Разом з тим, суд не вбачає правових підстав для застосування до спірних правовідносин вказаних норм матеріального права з наступних підстав. Так, позивач втратив право стягнення заборгованості за кредитним договором та право звернення стягнення на предмет іпотеки у зв`язку з пропуском строку позовної давності, тому навіть у разі визнання недійним договору про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року та застосування наслідків недійсності цього нікчемного договору права позивача не будуть захищені та відновлені, тобто це не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача. Порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захисту підлягають не теоретичні або примарні права, а права практичні та ефективні. Відповідно до статті 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач на власний розсуд обирає спосіб захисту. Ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Такі висновки суду узгоджуються з правовими позиціями Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у його постанові від 13.11.2019 року по справі №755/513/18 (провадження № 61-2763св19). В абзаці десятому пункту 9 Рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 вказано, що правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. На підставі викладеного суд дійшов висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог про визнання недійним договору про розірвання іпотечного договору від 17.10.2014 року, за яким ПАТ "Дельта Банк" та [PERSON] домовились достроково розірвати іпотечний договір від 23.03.2007 року, за безпідставністю вказаних вимог.

Outcome: dismissed