Jurisdiction: civil
Date: 2019-09-25 00:00:00

У травні 2019 року позивачі звернулись до суду з даним позовом, в обґрунтування якого зазначили, що відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 19.05.2011 р., посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пожидаєвою В.О. за №1114 від 19.05.2011 року вони набули в рівних частках право власності на нежиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] . На підставі рішення Маріупольської міської ради №6/21-2278 від 21.08.2012 між Маріупольською міською радою та позивачами було укладено договір оренди земельної ділянки від 03.10.2012 р., що зареєстровано у управлінні Держкомзему у м.Маріуполі Донецької області за №141230004001185 від 08.10.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу у Донецькій області А.І. Колесник від 03.10.2012 р. за №1012. Згідно п. 5.1. Договору земельна ділянка передається в оренду з метою та за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (функціонування магазину). Відповідно до п. 3.1. Договору договір укладено на 5 (п`ять) років до 21.08.2017 року. Після закінчення строку вказаного договору оренди земельної ділянки позивачі продовжують користуватися орендованою земельною ділянкою у тому самому об`єму та конфігурації, що передбачено умовами Договору, є добросовісними орендарями земельної ділянки, використовують земельну ділянку згідно її цільового призначення; належно сплачують орендну плату встановлену договором оренди земельної ділянки від 03.10.2012 р., а Орендодавець Маріупольська міська рада приймає вказані орендні платежі; здійснюють належне утримання наданої земельної ділянки, а також належне утримання нерухомого майна, розташованому на земельній ділянці. Позивачі направили Орендодавцю - Маріупольській міській раді лист щодо укладення додаткової угоди до договору оренди землі з примірниками проекту додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 03.10.2012 р., однак по теперішній час відповіді так і не отримали. На підставі викладеного просять визнати поновленим договір оренди земельної ділянки від 03.10.2012 р., що зареєстрований у управлінні Держкомзему у м.Маріуполі Донецької області за №141230004001185 від 08.10.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу у Донецькій області А.І. Колесник від 03.10.2012 р. за №1012 на той самий строк та на тих самих умовах, котрі передбачені цим договором, вважаючи укладеною додаткову угоду про поновлення договору на той самий строк, на тих самих умовах. Позивач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали на адресу суду заяву про розгляд справи без їх присутності, в якій зазначили, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі та просять їх задовольнити. ? Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судове засідання не з`явились, надали на адресу суду заяву про розгляд справи без їх присутності, в якій зазначили, що підтримують позовні вимоги у повному обсязі та просять їх задовольнити. Представник відповідача Дзюбенко Н. А . в судове засідання не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без її участі. В матеріалах справи є відзив в якому представник відповідача в задоволенні позовних вимог просив відмовити. На підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові матеріали справи та з урахуванням положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, та ч.1 ст. 13 ЦПК України, згідно якої суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках, приходить до висновку, що наявні законні підстави для задоволення позову виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України (далі за текстом - ЦК України), кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зокрема, частиною 1 статті 11 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1-2 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу нежилого приміщення від 19 травня 2011 року, посвідченого приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу Донецької області Пожидаєвою В.О. за №1114, [PERSON] та [PERSON] набули в рівних частках право власності на нежиле приміщення, що розташоване за адресою: [ADDRESS] а. Договір зареєстровано в електронному реєстрі прав власності на нерухоме майно від 15.06.2011 року, що підтверджується витягом МКП «Маріупольське бюро технічної інвентаризації». [PERSON] 30.07.2011 року змінила ім`я на [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про зміну імені серії [NUMBER] , актовий запис №35. Згідно Рішення Маріупольської міської ради №6/21-2278 від 21 серпня 2012 року було вирішено затвердити технічну документацію із землеустрою щодо складення документів, що підтверджують право на земельну ділянку, та надано в оренду строком на 5 років земельну ділянку (землі житлової та громадської забудови) (кадастровий номер 1412336600:01:009:0113) площею 0,0076 га з розміром орендної плати на рівні 5% від її грошової оцінки для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (функціонування магазину) по [ADDRESS] громадянам [PERSON] , [PERSON] . На підставі рішення Маріупольської міської ради №6/21-2278 від 21 серпня 2012 року між Маріупольською міською радою та громадянами [PERSON] , [PERSON] було укладено договір оренди земельної ділянки від 03 жовтня 2012 року, що зареєстровано у управлінні Держкомзему у м.Маріуполі Донецької області за №141230004001185 від 08.10.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу у Донецькій області А.І. Колесник від 03 жовтня 2012 року за №1012. Згідно п. 5.1. Договору земельна ділянка передається в оренду з метою та за цільовим призначенням: для будівництва та обслуговування будівель торгівлі (функціонування магазину). Відповідно до п. 3.1. Договору договір укладено на 5 (п`ять) років до 21.08.2017 року. Відповідно до акту приймання-передачі земельної ділянки, згідно договору оренди від 08 жотвня 2012 року встановлено, що Маріупольська міська рада з одного боку, [PERSON] та [PERSON] прийняли у користування земельну ділянку площею 0,0076 га, кадастровий номер 1412336600:01:009:0113, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Згідно ст. 31 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі припиняється в разі, зокрема, набуття права власності на житловий будинок, будівлю або споруду, що розташовані на орендованій іншою особою земельній ділянці. Статтею 33 Закону України "Про оренду землі" регламентовано поновлення договору оренди землі на новий строк як у випадку реалізації переважного права орендаря перед іншими особами (частини 1- 5 цієї норми), так і у випадку, коли орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди (частина 6 цієї норми). Частиною 6 статті 33 зазначеного Закону врегульовано пролонгацію договору на той самий строк і на тих самих умовах, що були передбачені договором, за наявності такого фактичного складу: користування орендарем земельною ділянкою після закінчення строку оренди і відсутність протягом одного місяця заперечення орендодавця проти такого користування (що можна кваліфікувати як "мовчазну згоду" орендодавця на пролонгацію договору). Так, згідно ч. 6 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» у разі якщо орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку договору оренди і за відсутності протягом одного місяця після закінчення строку договору листа-повідомлення орендодавця про заперечення у поновленні договору оренди землі такий договір вважається поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, які були передбачені договором. У цьому випадку укладання додаткової угоди про поновлення договору оренди землі здійснюється із: власником земельної ділянки (щодо земель приватної власності); уповноваженим керівником органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування без прийняття рішення органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної або комунальної власності). Як вбачається із заяви [PERSON] та [PERSON] від 05.12.2018 року останні звернулись до Маріупольської міської ради з листом щодо укладення додаткової угоди до договору оренди землі з примірниками проекту додаткової угоди до Договору оренди земельної ділянки від 03 жовтня 2012 року. Однак на теперішній час Маріупольська міська рада не розглянула вищевказаний лист та не підписала Додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки. З довідки Департаменту фінансів Маріупольської міської ради від 19.12.2018 року, вбачається що відсутня заборгованість з орендної плати за землю платниками податків [PERSON] та [PERSON] . Пунктами 7 та 8 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» встановлено, що керівник органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який уповноважений підписувати додаткову угоду до договору оренди землі щодо земельної ділянки державної або комунальної власності, визначається рішенням цього органу. Додаткова угода до договору оренди землі про його поновлення має бути укладена сторонами у місячний строк в обов`язковому порядку. Оскільки орендар продовжує користуватися земельною ділянкою після закінчення строку дії договору, належно виконуючі свої обов`язки при відсутності заперечень відповідача протягом одного місяця після закінчення дії договору згідно ч. 6 ст. 33 Закону України "Про оренду землі", такий договір є поновленим на той самий строк і на тих самих умовах, що, як наслідок, зумовлює виникнення у Відповідача обов`язку укласти із Позивачем додаткову угоду до договору оренди земельної ділянки. Такий висновок повністю узгоджується з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображена у рішенні по справі "Стреч проти Сполученого Королівства" (Stretch v. The United Kingdom) від 24 червня 2003 року. Як вбачається з цього рішення заявнику у справі теж не було продовжено договір оренди земельної ділянки після закінчення строку його дії, не дивлячись на те, що договір таке право передбачав, порушень зобов`язань з боку заявника допущено не було. Національні суди не захистили право заявника. У рішенні наголошується, що "наявність порушень з боку органу публічної влади при укладенні договору щодо майна не може бути підставою для позбавлення цього майна іншої особи, яка жодних порушень не вчинила". Виходячи зі змісту п. 32-35 цього рішення, майном у значенні ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважається законне та обґрунтоване очікування набути майно або майнове право за договором, укладеним з органом публічної влади. Оскільки особу позбавили права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку мало місце «непропорційне втручання у право заявника на мирне володіння своїм майном та, відповідно, відбулось порушення ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції". За обставинами справи "Стретч проти Сполученого Королівства" вирішуючи питання про те, чи був дотриманий сторонами справедливий баланс між інтересами суспільства та правами заявника Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 24.06.2003 року відзначив, що місцева влада отримала узгоджену з заявником орендну плату і не стояло питання про те, що дії органу влади були спрямовані проти інтересів суспільства чи що порушувалися інтереси якоїсь третьої сторони, або що продовження терміну оренди могло бути всупереч з якою-небудь передбаченою законом функцією органу влади. Оскільки сама місцева влада при укладенні договору вважала, що вона має право продовжити термін його дії, то заявник міг на розумних підставах сподіватися на виконання цих умов. Він не тільки мав право законного очікування отримання майбутніх доходів від зроблених ним капіталовкладень, але можливість продовження терміну дії договору оренди була важливим елементом його підприємницької діяльності з огляду на зобов`язання, взяті ним на себе у зв`язку з експлуатацією побудованих будівель, і взагалі періоду часу, що скоротився, за який він міг розраховувати на відшкодування своїх витрат. У рішенні Європейського суду з прав людини по справі "Девелопмент ЛТД" та інші проти Ірландії" в якій він постановив, що ст. 1 Першого протоколу Конвенції можна застосувати до захисту "правомірних очікувань" щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки їх можна вважати складовою частиною власності. "Правомірні очікування" виникають у особи, якщо нею було дотримано всіх вимог законодавства для отримання відповідного рішення уповноваженого органу, а тому вона мала усі підстави вважати, що таке рішення є дійсним та розраховувати на певний стан речей. З наведеного слідує висновок про те, що по-перше, особа, якій відповідним рішенням надано право користування земельною ділянкою, набуває право власності на майно у вигляді правомірних очікувань щодо набуття у майбутньому права володіння майном (право оренди) ще до укладення відповідного договору оренди на виконання даного рішення, по-друге, після укладення відповідного договору оренди у особи виникає право мирно володіти майном, яким є майнові права (право оренди) протягом певного строку. При цьому, право власності на майно у вигляді як правомірних очікувань, так і майнового права (права оренди), є об`єктом правового захисту згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції та національного законодавства України. У відповідності до ст. 19 Конституції України та ч.3 ст. 24 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно п. 11 ст. 33 Закону України «Про оренду землі» відмова, а також наявне зволікання в укладенні додаткової угоди до договору оренди землі може бути оскаржено в суді. Відповідно до пункту 2 ст. 77 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» спори про поновлення порушених прав юридичних і фізичних осіб, що виникають в результаті рішень, дій чи бездіяльності органів або посадових осіб місцевого самоврядування, вирішуються в судовому порядку. З огляду на вищевказане, суд вважає договір оренди земельної ділянки від 03.10.2012 р., що зареєстровано у управлінні Держкомзему у м.Маріуполі Донецької області за №141230004001185 від 08.10.2012 р., посвідчений приватним нотаріусом Маріупольського міського нотаріального округу у Донецькій області А.І. Колесник від 03.10.2012 р. за №1012, поновленим на той самий строк та на тих самих умовах шляхом укладення додаткової угоди про поновлення договору. Таким чином, на підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що позовні вимоги знайшли свої підтвердження наданими суду доказами та підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі вищезазначеного,

Outcome: approved