Jurisdiction: civil
Date: 2019-06-19 00:00:00

20.04.2018 року до суду надійшла справа за позовом [PERSON] до ТОВ "Дружба" про стягнення коштів за користування земельною ділянкою. Свої вимоги позивач мотивує тим, що після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] , успадкував належну їй земельну ділянку площею 5,1300 га з кадастровим номером [NUMBER] , призначену для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області, яку спадкодавиця 14.10.2005 року передала в оренду строком на 5 років ТОВ "Дружба". Проте, починаючи з 2007 року відповідач припинив сплачувати йому як спадкоємцю орендну плату за користування вищевказаною земельною ділянкою. До того ж, після закінчення строку дії договору відповідач не повернув йому вищевказану земельну ділянку та продовжив її використовувати без плати за користування. Посилаючись на вищевикладене, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість з орендної плати за користування вищевказаною земельною ділянкою протягом 2007-2016 років у розмірі 18596,60 грн., 3% за користування грошовими коштами у розмірі 557,89 грн. та судові витрати у справі у розмірі 704,80 грн. У ході підготовчого судового засідання представник позивача змінив підстави позову та просив стягнути з відповідача на його користь кошти за користування вищевказаною земельною ділянкою протягом 2007-2016 років з розрахунку 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки у розмірі 18596,60 грн., 3% за користування грошовими коштами у розмірі 557,89 грн. та судові витрати у справі у розмірі 704,80 грн. Позивач та його представник у судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представники відповідача у судових засіданнях проти задоволення позовних вимог заперечили, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Пояснили, що між ТОВ "Дружба" та Вознесенською райдержадміністрацією укладено короткострокові договори оренди землі - невитребуваних паїв до складу яких входила земельна ділянка належна [PERSON] . Відповідно до вищевказаних договорів ТОВ "Дружба" сплачувало плату за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету, а тому вважають, що правові підстави для сплати позивачу плати за користування вказаною земельною ділянкою відсутні. Також просили застосувати до позовних вимог позивача строк позовної давності. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши позивача, його представника та представників відповідача, дослідивши матеріали справи, встановивши та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого висновку. Так, в силу ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в ході судового розгляду, 14.10.2005 року між [PERSON] та ТОВ "Дружба" укладено договір оренди належної [PERSON] земельної ділянки площею 5,13 га з кадастровим номером [NUMBER] , призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Новогригорівської сільської ради Вознесенського району Миколаївської області (том 1 а. с.146-148). Цього ж дня вказану земельну ділянку передано у користування відповідача згідно акту-прийому передачі №145, підписаного сторонами договору (том 1 а. с. 149). 11.07.2006 року вказаний договір зареєстрованого у Вознесенському секторі реєстрації, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис за №040601100152 (том 1 а. с.146-148). Згідно п.п. 2, 3.1, 3.3 вказаного договору, договір укладено терміном на 5 років. Договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. Щорічний розмір орендної плати за користування земельною ділянкою становить 517,65 грн., вноситься не пізніше 31 грудня кожного року та не підлягає індексації. [INFO] [PERSON] померла (том 1 а. с. 5). Після її смерті вказану земельну ділянку успадкував позивач, що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НАТ №561347 від 26.02.2016 року (том 1 а. с. 5-6, 121-125). Звертаючись до суду з вказаним позовом позивач посилався на те, що починаючи з 2007 року відповідачем не здійснено жодних платежів в рахунок орендної плати за користування належною йому земельною ділянкою. Крім того, після закінчення строку дії договору оренди землі від 14.10.2005 року позивач з 2010 року продовжив самовільно використовувати земельну ділянку не здійснюючи жодних платежів за її користування. 21.09.2017 року представником позивача направлено вимогу про сплату позивачу заборгованості по платі за користування вищевказаною земельною ділянкою протягом 2007-2016 року у розмірі 18596,6 грн. (том 1 а. с. 12-13). Вказана вимога залишена відповідачем без уваги. У ході судового розгляду представники відповідача визнали, що після закінчення строку дії договору оренди землі від 14.10.2005 року ТОВ "Дружба" продовжило використовувати земельну ділянку площею 5,13 га з кадастровим номером [NUMBER] та на спростування доводів позивача про невнесення плати за користування земельною ділянкою протягом 2007-2016 років послалися на те, що протягом вказаного періоду між ТОВ "Дружба" та Вознесенською райдержадміністрацією укладалися короткострокові договори оренди землі, в тому числі, і щодо земельної ділянки належної [PERSON] до моменту оформлення позивачем своїх спадкових прав на вказану земельну ділянку (том 1 а. с.7-10, 14, 113-116), відповідно до яких ТОВ "Дружба" сплачувало плату за користування земельною ділянкою до місцевого бюджету. Суд не може прийняти до уваги наведені доводи представників відповідача як факт належної сплати коштів за користування вказаною земельною ділянкою її власнику. Так, відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день з якого вона оголошується померлою (частина друга статті 1220 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК України). Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (частина третя статті 1296 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку, що хоч отримання спадкоємцем, який прийняв спадщину, свідоцтва про право на спадщину відповідно до статті 1296 ЦК України є правом, а не обов`язком спадкоємця, а тому суд вважає, сплата відповідачем коштів за користування земельною ділянкою площею 5,13 га, належною позивачеві, іншим особам до моменту отримання ним свідоцтва про право на спадщину є неправомірною і порушує його законні права та інтереси. Також, суд звертає увагу, що представниками відповідача не надано належних доказів, які підтверджують виплату відповідачем коштів за користування вищевказаною земельною ділянкою до місцевого бюджету. Крім того, відповідно до вимог ст. 34 Закону України "Про оренду землі" у разі припинення або розірвання договору оренди землі орендар зобов`язаний повернути орендодавцеві земельну ділянку на умовах, визначених договором. Орендар не має права утримувати земельну ділянку для задоволення своїх вимог. У разі невиконання орендарем обов`язку щодо умов повернення земельної ділянки орендар зобов`язаний відшкодувати орендодавцю завдані збитки. Аналіз наведених норм закону дає підстави вважати, що фактичне продовження користування орендованою земельною ділянкою після закінчення дії договору оренди та без дозволу орендодавця є самовільним зайняттям земельної ділянки, внаслідок чого, особа, яка захопила земельну ділянку повинна відшкодувати її власнику завдані збитки. Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. При цьому згідно з пунктом "д" частини першої статті 156 цього Кодексу власникам землі відшкодовуються збитки, заподіяні внаслідок неодержання доходів за час тимчасового невикористання земельної ділянки. Згідно зі ст. 211 ЗК України громадяни та юридичні особи несуть цивільну, адміністративну або кримінальну відповідальність відповідно до законодавства за самовільне зайняття земельних ділянок. Статтею 22 ЦК України передбачено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є, зокрема, і доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). За змістом указаних приписів Цивільного та Земельного кодексів України відшкодування шкоди (збитків) є заходом відповідальності, зокрема, за завдану шкоду майну чи за порушення прав власника земельної ділянки. Шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Підставою для відшкодування є наявність таких елементів складу цивільного правопорушення, як: шкода; протиправна поведінка її заподіювача; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вина. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. Особа, яка завдала шкоду, звільняється від обов`язку її відшкодовувати, якщо доведе, що шкоди заподіяно не з її вини (частина друга статті 1166 ЦК України). Враховуючи обставини справи, суд приходить до висновку, що після закінчення строку дії договору від 14.10.2005 року, тобто протягом 2011-2016 років, відповідач користувався земельною ділянкою, що належала позивачу, без достатніх правових підстав, тобто самовільно. За змістом ст. 157 ЗК України відшкодування збитків власникам землі та землекористувачам здійснюють органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, які використовують земельні ділянки, а також органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, громадяни та юридичні особи, діяльність яких обмежує права власників і землекористувачів або погіршує якість земель, розташованих у зоні їх впливу, в тому числі внаслідок хімічного і радіоактивного забруднення території, засмічення промисловими, побутовими та іншими відходами і стічними водами. Порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України. Отже, системний аналіз зазначених норм матеріального права дозволяє зробити висновок, що у випадку неукладення договору оренди (не продовження його дії на новий строк), суперфіцію або інших правочинів як правових підстав для користування земельною ділянкою з вини користувача настають правові наслідки, передбачені ст. 157 ЗК України. Згідно із правовою позицією Верховного Суду України, викладеної в постанові від 14.06.2017р. у справі №923/2075/15 відповідно до положень частини третьої статті 157 ЗК України порядок визначення та відшкодування збитків власникам землі і землекористувачам встановлюється Кабінетом Міністрів України, проте норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, не встановлюють обов`язку позивача підтвердити свої вимоги виключно розрахунками, зробленими відповідно до Методики, також має бути встановлена наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення. Позивач визначив розмір збитків, завданих йому неправомірними діями відповідача, у вигляді плати за користування належною йому земельною ділянкою виходячи із 3% нормативно грошової оцінки земельної діялнки, мотивуючи тим, що за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачем, він міг би отримувати доходи від своєї ділянки саме в такому розмірі. На підтвердження розміру нормативної грошової оцінки земельної ділянки позивач надав лист Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області від 18.06.2019 року за №165/140-19, з якого слідує, що у 2007 році нормативна грошова оцінка вказаної земельної ділянки становила - 38073,89 грн., у 2008 році - 43865,54 грн., у 2009 році - 46449,28 грн., у 2010 році - 46449,28 грн., у 2011 році - 46449,28 грн., у 2012 році - 46449,28 грн., у 2013 році - 46449,28 грн., у 2014 році - 81564,93 грн., у 2015 році - 101879,70 грн., у 2016 році - 122255,64 грн. (том ІІ а. с. 29). Згідно розрахунків позивача, розмір збитків визначено як 3% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, мотивуючи це тим, що за звичайних обставин, якби його право не було порушено відповідачем, він міг би отримувати доходи від своєї ділянки саме у такому розмірі: за 2007 рік - 38073,89 грн.*3%=1142,22 грн., за 2008 рік - 43865,54 грн.*3%=1315,97 грн., за 2009 рік - 46449,28 грн.*3=1393,48 грн., за 2010 рік - 46449,28 грн.*3=1393,48 грн., за 2011 рік - 46449,28 грн.*3=1393,48 грн., за 2012 рік - 46449,28 грн.*3=1393,48 грн., за 2013 рік - 46449,28 грн.*3=1393,48 грн., за 2014 рік - 81564,93 грн.*3=2446,95 грн., за 2015 рік - 101879,70 грн.*3=3056,39 грн., за 2016 рік - 122255,64 грн.*3=3667,67 грн. Суд вважає наведені розрахунки вірними та об`єктивними, оскільки, позивач за умови дотримання його прав міг отримувати дохід у розмірі не менше, ніж 3% вартості земельної ділянки (нормативної грошової оцінки). Вказані розрахунки не оспорені представниками відповідача, також ними не надано власних розрахунків заборгованості, проте, заявлено клопотання про застосування трирічного строку позовної давності до вимог позивача, визначеного ст. 257 ЦК України. Відповідно до ст.ст. 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Враховуючи вищевикладене, суд вбачає за необхідне застосувати до вимог позивача про стягнення коштів за користування земельною ділянкою трирічний строк позовної давності, а оскільки позивач звернувся з вказаним позовом до суду у березня 2018 року, то з відповідача на користь позивача підлягають стягненню кошти за користування вищевказаною земельною ділянкою протягом 2015-2016 років у розмірі 6724,06 грн. Суд не може прийняти до уваги доводи позивача про необхідність стягнення з відповідача 3% річних за користування належними йому грошовими коштами, оскільки дія статті 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, а частина п`ята статті 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень статті 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Оскільки, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то у відповідності до ст.141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 247,41 грн. в рахунок відшкодування сплаченого судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial