Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-25 00:00:00

Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління АТ «Ощадбанк» звернулось до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення з них у солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії Луганського обласного управління AT «Ощадбанк» заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії № 46_183 від 13 червня 2013 року, яка станом на 13 червня 2017 року становить 93056 гривень 70 копійок, з яких: 49519 (сорок девять тисяч пятсот девятнадцять) гривень 12 (дванадцять) копійок борг за кредитом, 31539 (тридцять одна тисяча пятсот тридцять девять) гривень 62 (шістдесят дві) копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 1458 (одна тисяча чотириста пятдесят вісім) гривень 11 (одинадцять) копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2015 року по травень 2017 року; 8905 (вісім тисяч девятсот п`ять) гривень 41 (сорок одна) копійка - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по травень 2017 року; 313 (триста тринадцять) гривень 53 (пятдесят три) копійки - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 12 червня 2017 року; 1317 (одна тисяча триста сімнадцять) гривень 71 (сімдесят одна) копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 3 (три) гривні 20 (двадцять) копійок - комісійна винагорода за резервування коштів. Про місце, день та час розгляду справи по суті, сторони повідомлялись належним чином, але у судове засідання не зявились. Представник позивача подав клопотання яким просив розглянути справу без його участі та яким фактично дав згоду і на розгляд справи у заочному порядку, і на ухвалення заочного рішення. Відповідачі причини неявки у судове засідання не повідомили, а правом на подачу заперечень та доказів, якими вони обґрунтовуються не скористались. У звязку з повторною неявкою в судове засідання відповідачів, які були належним чином повідомлені про проведення судових засідань 18 вересня 2017 року та 26 вересня 2017 року, та від яких заяви про розгляд справи за його відсутністю не надходило і причини неявки ними не повідомлені, а позивач не заперечив проти вирішення справи у заочному порядку, розгляд справи здійснювався за відсутності позивача і відповідачів, на підставі наявних у справі доказів (у заочному порядку), про що судом була постановлена ухвала без виходу до нарадчої кімнати, та у порядку частини пятої статті 209 Цивільного процесуального кодексу України (надалі за текстом ЦПК України) занесена до журналу судового засідання. У звязку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, в силу положень частини другої статті 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, а розгляд справи здійснювався за їх відсутності. Позиція представника позивача полягала в тому, що між банком та [PERSON] був укладений договір відновлювальної кредитної лінії, зобов`язання за яким банком були виконані шляхом видачі кредиту. З метою забезпечення виконання зобовязання з повернення [PERSON] кредиту, сплати процентів за користування кредитом і комісії, був оформлений договір поруки від 13 червня 2013року (між банком, [PERSON] та [PERSON]). І оскільки [PERSON] свої зобов`язання по поверненню кредиту, сплаті процентів за користування кредитом та комісії, у строки встановлені договором, належним чином не виконала, у банка виникло право вимоги боргу не тільки з [PERSON], а й з [PERSON], як її поручителя, у солідарному порядку, при цьому з урахуванням інфляції та трьох відсотків річних, як щодо боргу, так і щодо інших платежів, у достроковому порядку. А суд, на основі всебічного, повного, обєктивного та безпосереднього дослідження, кожного наявного у матеріалах справи доказу окремо, а також у їх сукупності, в межах предмета доказування по справі, встановив наступні обставини: 13 червня 2013 року, [PERSON] та Публічне акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», уклали договір відновлювальної кредитної лінії №46_183, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит (грошові кошти), на споживчі цілі, у розмірі 50000 гривень, а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 12 червня 2023 року, сплатити проценти в розмірі 21% річних за користування кредитом, комісійну винагороду за невикористану частину кредитної лінії в розмірі 0,1% в місяць, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту частинами, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, у строки та розмірах, визначених у графіку платежів, як додатку до цього договору (а.с.8-14). На підставі вказаного договору, [PERSON], 13 червня 2013 року отримала 50000 гривень (а.с.52). Також 13 червня 2013 року між Публічним акціонерним товариством «Державний ощадний банк України» (надалі за текстом - АТ "Ощадбанк"), [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1. За яким [PERSON] взяла на себе зобовязання відповісти солідарно за своєчасне та повне виконання [PERSON] своїх зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №46_183, у тому числі сплати платежів, які підлягають сплаті згідно умов цього договору (а.с.15-19). За даними АТ «Ощадбанк», які враховують усі здійснені [PERSON] оплати, свої зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року [PERSON] станом на 13 червня 2017 року, своєчасно та у повному обсязі згідно графіку, вона не виконала. Через що у неї утворився борг, і саме тому 20 грудня 2016 року АТ «Ощадбанк» звернувся до [PERSON], а також до [PERSON] з вимогою (шляхом її здачі у відділення поштового зв`язку) не тільки щодо прострочених до сплати сум боргу (кредит та проценти), а й щодо повернення тієї частини кредиту, строк сплати якої за договором і графіком не настав, тобто у достроковому порядку. Зокрема, банк просив сплатити йому борг у розмірі 75534 гривні 94 копійки, з яких: 41145 гривень 89 копійок строкова основна сума боргу за кредитом, 8373 гривні 23 копійки прострочена основна сума боргу за кредитом, 852 гривні 37 копійок строкові нараховані проценти за користування кредитом, 25163 гривні 45 копійок прострочені проценти за користування кредитом (а.с. 24-25, 26-27). Однак отримав відповідь про неможливість здійснення відправки поштової кореспонденції (а.с.28-30). А 29 червня 2017 року АТ «Ощадбанк» звернувся до Рубіжанського міського суду Луганської області з позовом до [PERSON] та [PERSON], яким просив стягнути заборгованість за договором відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року, у солідарному порядку, яка станом на 13 червня 2017 року складає 93056 гривень 70 копійок, з яких: 49519 гривень 12 копійок борг за кредитом, 31539 гривень 62 копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 1458 гривень 11 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2015 року по травень 2017 року; 8905 гривень 41 копійка - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по травень 2017 року; 313 гривень 53 копійки - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 12 червня 2017 року; 1317 гривень 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 3 гривні 20 копійок - комісійна винагорода за резервування коштів. (а.с.2-4). Отже, із встановлених обставин вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері споживчого кредитування, в яких позивач виступає кредитодавцем (виконавцем послуги кредитування), а вказаний відповідач [PERSON] споживачем (отримувачем вказаної послуги), та в межах яких виник спір щодо права позивача, як кредитора у зобовязанні, на повернення відповідачем, як боржником у зобовязанні, не тільки отриманого ним кредиту, сплати процентів за користування ним, і комісії, а й інфляційних нарахувань та трьох процентів річних, нарахованих на суму несплаченої своєчасно заборгованості за кредитом та процентами за його користування. Поряд з цим, із встановлених обставин також вбачається, що між АТ «Ощадбанк» та відповідачем [PERSON] виникли цивільні (зобовязальні) правовідносини у сфері забезпечення виконання зобовязання, в яких позивач виступає кредитором, а вказаний відповідач поручителем, та в межах яких виник спір щодо права позивача як кредитора на отримання виконання вказаного зобовязання боржника у повному обсязі поручителем. Враховуючи визначені судом правовідносини, для вирішення спору суд застосовує такі норми матеріального права, виходячи при цьому з наступних мотивів: В силу положень пункту 1 та 22 частини 1 статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються права та основні обовязки людини і громадянина, а також засади цивільно-правової відповідальності. Зокрема, положеннями частини першої статті 509 Цивільного кодексу України передбачено, що зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. В силу положень частини другої статті 509, пункту першого частини другої статті 11 та частини першої статті 629 Цивільного Кодексу України зобовязання можуть виникати з договорів, які стають обовязковими для виконання сторонами, що їх уклали. Виходячи з положень частини першої статті 1054 Цивільного Кодексу України та пунктів 22,23 частини першої статті 1, частини першої статті 11 Закону України Про захист прав споживачів №1023-ХІІ від 12 травня 1991 року, договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем (банком або іншою фінансової установою) та споживачем (фізичною особою), відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими процентами у строки та порядку, передбаченому договором. Так, 13 червня 2013 року [PERSON] та АТ «Ощадбанк» уклали договір відновлювальної кредитної лінії №46_183, за яким банк взяв на себе зобовязання надати [PERSON] кредит на споживчі цілі у розмірі 50000 гривень, а [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом та комісію за резервування коштів на невикористану частину кредитної лінії, на умовах, визначених цим договором, у тому числі і графіком сплати (а.с.8-10,11,12,13,14). Отже, незважаючи на назву договору, за своєю суттю, сторони уклали саме договір про надання сполживчого кредиту. Факт належного виконання банком, як кредитодавцем, зобовязання з видачі кредиту (грошових коштів) у розмірі 50000 гривень [PERSON] підтверджується заявою на видачу готівки №46_183 від 13 червня 2013 року та випискою по банківським рахункам [PERSON] (а.с.52,53), які також свідчать і про те, що кредит у розмірі 50000 гривень, отримала саме остання. Виходячи з положень частин першої статей 526, 529 та 530 Цивільного кодексу України зобовязання має виконуватись належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього кодексу; кредитор має право приймати від боржника виконання його обовязку частинами, якщо це встановлено договором; якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Сторони договору встановили, що [PERSON] взяла на себе зобовязання повернути кредит не пізніше 12 червня 2023 року, сплатити проценти в розмірі 21% річних за користування кредитом, комісійну винагороду за невикористану частину кредитної лінії в розмірі 0,1% в місяць, не пізніше останнього робочого дня місяця, наступного за звітним, шляхом щомісячного погашення кредиту частинами, процентів за користування кредитом, комісійної винагороди, у строки та розмірах, визначених у графіку платежів, як додатку до цього договору (а.с.8-14). І цей графік, передбачає чіткі строки сплати щомісячного платежу і його розмір та складові єдиного платежу (а.с.12-13). Відповідно до положень частини першої статті 610 Цивільного Кодексу України порушенням зобовязання є його невиконання або неналежне виконання (виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання). З огляду на надані позивачем суду графік здійснення [PERSON] своїх щомісячних платежів та їх розмір і складові, виписку по її особовому рахунку та окремі розрахунки по кожному виду платежу, який підлягав сплаті [PERSON], остання дійсно порушила взяті на себе зобов`язання за договором від 13 червня 2013 року (частиною якого є графік сплати платежів), оскільки допустила спочатку неналежне виконання, а потім і взагалі перестала виконувати свій обовязок щодо своєчасного та повного повернення взятого нею кредиту, сплати процентів за його користування та комісійної винагороди згідно графіку та умов договору відновлювальної кредитної лінії №46_183 (а.с.5-7,8-14,54-62,63-70). При цьому таке порушення вона допустила більше ніж три календарних місяці підряд. Внаслідок чого, і суд з цим погоджується, станом на 13 червня 2017 року у [PERSON] виникла заборгованість перед АТ «Ощадбанк», яку цей банк отримав право вимагати сплатити. У тому числі, в силу положень пункту 2.2.2. договору відновлювальної кредитної лінії (а.с.8-10) та частини 2 статті 1054, частини 2 статті 1050 і частини 1 статті 1048 Цивільного кодексу України, і право вимагати повернення всієї суми наданого кредиту і сплати процентів за користування ним, у достроковому порядку. Тобто у банку дійсно виникло право вимагати у [PERSON], а у останньої, відповідно, обов`язок сплатити АТ "Ощадбанк" не тільки прострочену суму боргу по кредиту, а й ту частину кредиту, строк повернення якої ще не настав згідно графіку, а також сплатити усі нараховані проценти за користування кредитом і комісію за резервування коштів. І ця сума, згідно розрахунків банку, з якими суд погоджується і вважає їх правильними складає: 49519 гривень 12 копійок борг за кредитом, 31539 гривень 62 копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 3 гривні 20 копійок - комісійна винагорода за резервування коштів. Відповідно до положень частини першої статті 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобовязання. А з огляду на положення пункту третього частини першої статті 611 ЦК України, у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. І, на такий випадок, тобто на випадок порушення своїх зобов`язань, у договорі відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року (пункт 5.1.), АТ "Ощадбанк" та [PERSON] передбачили, що за невиконання або неналежне виконання взятих на себе зобовязань за цим договором, вони несуть відповідальність в порядку та на умовах обумовлених у цьому договорі та чинним законодавством України. А тут суд враховує, що чинним законодавством України, зокрема положеннями частини 2 статті 625 ЦК України передбачено, що боржник який прострочив виконання грошового зобовязання, на вимогу кредитора зобовязаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тож враховуючи викладене та оскільки [PERSON] прострочила виконання взятого на себе грошового зобовязання за договором відновлювальної кредитної лінії №46_183 від 13 червня 2013 року (у вигляді сплати кредиту та процентів за його користування), а АТ «Ощадбанк», як кредитор заявив вимогу про сплату йому цього боргу з урахуванням індексу інфляції та трьох процентів річних, за допущений [PERSON] період прострочки, така вимога є обґрунтованою. Такого висновку суд дійшов з огляду на вказані вище норми матеріального права і положення договору відновлювальної кредитної лінії, а також з огляду на правильність здійснених позивачем розрахунків індексу інфляції та трьох процентів річних за якими на користь банку слід присудити: 1458 гривень 11 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2015 року по травень 2017 року; 8905 гривень 41 копійка - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по травень 2017 року; 313 гривень 53 копійки - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 12 червня 2017 року; 1317 гривень 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року. Також суд констатує, що він врахував положення частини 1 статті 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» якими передбачено, що на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Але відзначає, що за своєю правовою природою інфляційні нарахування та три проценти річних не являються ні пенею ні штрафом, на що звернув увагу і Верховний Суд України у своїй постанові від 30 жовтня 2013 року у справі за позовом комунального підприємства "Артемівська керуюча компанія житлово-комунальних послуг". Таким чином, підлягають задоволенню у повному обсязі позовні вимоги АТ «Ощадбанк» щодо стягнення з [PERSON] боргу у розмірі 93056,70 гривень, з яких: 49519 гривень 12 копійок борг за кредитом, 31539 гривень 62 копійки проценти за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 1458 гривень 11 копійок - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з серпня 2015 року по травень 2017 року; 8905 гривень 41 копійка - інфляційні нарахування у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом з серпня 2014 року по травень 2017 року; 313 гривень 53 копійки - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати кредиту за період з 03 серпня 2015 року по 12 червня 2017 року; 1317 гривень 71 копійка - три проценти річних у зв`язку із прострочкою сплати процентів за користування кредитом за період з 01 серпня 2014 року по 12 червня 2017 року; 3 гривні 20 копійок - комісійна винагорода за резервування коштів. Виходячи із системного тлумачення статей 546-548 ЦК України виконання основного зобовязання у тому числі такого, що виникає із договору (а тому і кредитного зобовязання зокрема), може забезпечуватись письмовим договором поруки. З огляду на положення статей 553 та 554 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обовязку, тому у випадку порушення зобовязання боржником, поручитель відповідає перед кредитором частково або у повному обсязі, залежно від того, що передбачено договором. При цьому, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Як вже було встановлено судом, 13 червня 2013 року між АТ «Ощадбанк», [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки №1 (а.с.15-19). І за цим договором, [PERSON] дійсно взяла на себе зобовязання відповісти солідарно у повному обсязі перед АТ «Ощадбанк» у випадку порушення [PERSON] своїх грошових зобовязань за договором відновлюваної кредитної лінії №46_183. Відповідно, саме у випадку порушення боржником свого зобовязання, у банку виникає право грошової вимоги до [PERSON] щодо сплати нею у солідарному порядку грошового боргу боржника, як поручителя. Настання такого випадку (тобто виникнення права вимоги уплати боргу) у відносинах між позивачем та [PERSON] як вже вказувалось, суд вважає встановленим на підставі наданих позивачем документів (а.с.5-7,8-14,54-62,63-70), оскільки свої грошові зобов`язання щодо повернення банку отриманого кредиту, сплати процентів за його користування та комісії, черговими щомісячними платежами, [PERSON] дійсно порушила. При цьому суд враховує, що особливість грошового зобов`язання [PERSON] полягає у тому, що воно складається з окремих частин - чергових платежів, які мають конкретний розмір, і строк погашення, при порушенні якого у позивача виникає окреме і самостійне право вимагати з боржника у судовому порядку сплати такої частини боргу. Відповідно до положень частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній на час укладення сторонами договору поруки), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. А згідно з положеннями частини 4 статті 559 ЦК України (в редакції чинній з 19 жовтня 2016 року), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Однак інших правил припинення поруки будь-яким законом України не встановлено і досі. Як наслідок, правило припинення поруки, строк якої договором не встановлений, зокрема щодо її припинення, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, залишилось не змінним. Тому, застосовуючи вказане правило, суд враховує правовий висновок наданий Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року при розгляді справи №6-1265цс16. Зокрема в тій частині, що порука - це саме строкове зобов`язання, і незалежно від установлення строку її дії на підставі договору чи закону, сплив цього строку припиняє суб`єктивне право кредитора вимагати від боржника (у даному випадку яким є поручитель, як солідарний боржник) виконання зобов`язання. І у цій справі, з огляду на зміст договору поруки, укладеного між АТ "Ощадбанк", [PERSON] та [PERSON], суд вважає, що сторони які його уклали, строку дії поруки не встановили. Умови пункту 10.1.1. договору поруки про те, що договір діє протягом 30 років, не може означати, що сторони дійшли згоди з приводу строку дії самої поруки, оскільки порука, як зобов`язання, та договір поруки, на підставі якого вона виникає, не тотожні поняття, що підтверджується положеннями частини 1 статті 553 та статті 559 ЦК України. Умови пункту 10.1.2. договору поруки про те, що сторони при його укладанні дійшли згоди про збільшення строків позовної давності до тридцяти років для всіх грошових зобов`язань поручителя, що пов`язані з укладенням та виконанням договору поруки, суд теж не вважає встановленням строку дії поруки, оскільки з огляду на правову природу такого інституту як позовна давність, що визначена у статті 256 ЦК України (як строк у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу) та правову природу поруки (як строкового зобов`язання) суд не може погодитись із тим, що це одні й ті самі строки. Позаяк позовна давність існує для захисту існуючого цивільного права, яке потребує захисту і є порушеним, а сплив строків поруки означає, що цивільне право вимоги у такому зобов`язанні перестало існувати (припинилось), оскільки припинилось зобов`язання, що узгоджується повністю з положеннями частини 1 статті 598 ЦК України. А тому якщо не існує (припинилось) право, то і захищати у суді не має чого. Відповідно до частини 1 статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого повязана дія чи подія, яка має юридичне значення. Тому, і умови договору поруки про його дію до повного виконання всіх зобовязань боржника та поручителя за їх договорами, суд також не вважає установленням строку припинення поруки в розумінні статті 251 ЦК України, оскільки вказівки на це не вважаються періодом у часі. Аргументи позивача про те, що він, пред`явивши на підставі частини 2 статті 1050 ЦК України вимогу до [PERSON] як боржника, про сплату боргу у достроковому порядку змінив строк виконання основного зобов`язання, суд вважає правильним. А також аргументи позивача, що у такому випадку, строк пред`явлення вимог до поручителя складає шість місяців від цієї дати. Але тут, суд звертає увагу позивача на те (оскільки ним цього не враховано), що змінитись може тільки такий строк виконання основного зобов`язання, який ще не настав, оскільки зміна строку виконання основного зобов`язання, пов`язана із виникненням права вимоги щодо уплати боргу у достроковому порядку, а це означає тільки такий борг, строк сплати якого не настав. Як наслідок, означене вище правило (про пред`явлення до поручителя вимоги про сплату боргу у дострокому порядку, у шестимісячний строк з моменту пред`явлення вимоги до боржника про сплату ним боргу у достроковому порядку) може застосовуватись тільки щодо тих вимог, строк сплати яких, до пред`явлення такої вимоги (про сплату боргу у достроковому порядку), ще не настав. Щодо боргу, строк сплати якого боржником вже настав, то тут шестимісячний строк пред`явлення позивачем вимог до поручителя, починає свій відлік з дати виникнення у позивача права вимоги уплати боргу, строк сплати якого настав. А у цій справі, враховуючи, що основне зобов`язання боржника складається з окремих чергових платежів згідно графіку, це означає, що шестимісячний строк, на протязі якого позивач має право пред`явити вимогу про сплату боргу до поручителя, рахується з дати виникнення у позивача права вимоги до боржника про уплату ним боргу у вигляді конкретного чергового платежу, згідно графіку. Наведений висновок суду, узгоджується і з правовими висновками, зробленими Верховним Судом України у постанові від 19 жовтня 2016 року (справа №6-1265цс16) та постанові від 20 квітня 2016 року (справа №6-2662цс15). Таким чином, у спорі, що розглядається судом, підлягають застосуванню норми частини 4 статті 559 ЦК України про припинення поруки, так, що якщо позивач протягом шести місяців від дня настання строку сплати боржником чергового платежу, згідно графіку, не предявив до суду вимоги до поручителя про його сплату, порука в такій частині вважається припиненою. Тобто, у разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідного чергового платежу, в силу положень частини 4 статті 559 ЦК України, порука буде вважатись судом припиненою, в частині кожного чергового платежу, поза межами цього строку. Проте правовідносини поруки за договором суд не буде вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за несплату боржником тих чергових платежів, строк сплати за якими настав у достроковому порядку, і позивач пред`явив до поручителя вимогу про їх сплату до збігу шестимісячного строку з моменту пред`явлення вимоги про їх сплату у достроковому порядку до боржника. Тож,

Outcome: partial