Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-10 00:00:00

08 липня 2014 року позивач звернулася до Зарічного районного суду м. Суми із зазначеним позовом до Приватного підприємства "Грандфінресурс" та в обґрунтування своїх позовних вимог посилалася на те, що через термінову потребу в грошах вона звернувся до відповідача, де її запевнили в можливості отримання позики на суму 10000 грн. за умови попередньої сплати внеску в розмірі 500 грн. Після сплати внеску на рахунок Відповідача, 24 жовтня 2013 року, між нею та ПП «Грандфінресурс» було укладено договір № 222698, їй повідомили, що протягом декількох днів вона отримає обіцяну суму коштів і попередили про графік сплати обов'язкових платежів кожного місяця. Оскільки в зазначений строк позивач коштів не отримала, та, як їй повідомили, що суму коштів вона отримає лише після офіційної її реєстрації Учасником програми діяльності «Альянс-Україна» та в накопичувальному фонді з'явиться необхідна сума грошей, позивачка зрозуміла, що стала жертвою винахідливої шахрайської схеми. За таких обставин, позивач вимушена звернутись до суду із зазначеним позовом та просила суд визнати укладений договір недійсним та стягнути з відповідача на відшкодування матеріальної шкоди в подвійній сумі сплачених коштів та моральну шкоду в сумі 2000 гривні. Позивачка в письмовій заяві позов підтримала, просила справу слухати без її участі. Відповідач, повідомлений належним чином про час і місце розгляду справи, в судове засідання не з'явився, про причини неявки суд не повідомив, заперечень проти позову не подав. В зв'язку з неявкою сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за наявними доказами та не проводити фіксування процесу записуючими пристроями. Дослідивши матеріали справи та надані докази, суд дійшов висновку, що позов обґрунтований і підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Встановлено, що 24 жовтня 2013 року між позивачем та ПП «Грандфінресурс» було укладено договір № 222698 з додатками № 1 та № 2 до нього (а.с. 6-8), предметом якого є надання особі, що уклала Договір, послуги по адмініструванню системи придбання товару у групах на умовах діяльності програми «Альянс-Україна», яка базується на створенні груп учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу. Крім цього, в судовому засіданні встановлено, що на виконання умов договору № 222698 позивачем на рахунок відповідача було сплачено: одноразовий комісійний внесок в сумі 500 грн., що підтверджується доказами наявними в матеріалах справи (а.с. 11), а ПП "Грандфінресурс" не було надано позивачці позику в сумі 10000 грн., яка передбачена укладеним договором. Також встановлено, що [PERSON] звернулася до відповідача з метою отримання позики, дізнавшись про таку можливість з оголошення про програму «Альянс-Україна» за адресою відповідача: м. Суми, вул. Петропавлівська, 60 (а.с. 12). Позивач 24 жовтня 2013 року прийшла за зазначеною адресою, з нею розмовляла менеджер підприємства, яка запевнила позивачку в тому, що вона отримає позику у необхідному її розмірі (10000 грн.), сплативши перший внесок в сумі 500 грн. в рахунок погашення в подальшому своїх зобов'язань за договором. Після цього, менеджер надала реквізити відповідного рахунку та зазначила, що позику позивач зможе отримати протягом трьох-п'яти днів. Договір для підписання їй було надано після оплати нею 500 грн. В зазначений строк позивач коштів не отримала, та, як їй повідомили, що суму коштів вона отримає лише після офіційної її реєстрації Учасником програми діяльності "Альянс-Україна" та в накопичувальному фонді з'явиться необхідна сума грошей. Відповідно до термінів, викладених в Додатку № 2 Договору, програма "Альянс Україна" базується на створенні груп Учасників, метою яких є придбання бажаних товарів з розстроченням платежу на досить тривалий час, у порядку та на умовах, передбачених Договором та додатками до нього. Згідно ст. 4 умов програми "Альянс Україна" Додатку № 2 до договору № 222698, передбачений порядок проведення заходу по розподілу грошового фонду та порядок проведення заходу згідно заяви. За їх змістом вбачається, що рішення про передачу позивачу товару залежить лише від волі відповідача, який сам на власний розсуд приймає таке рішення. Процедура прийняття рішення про передачу товару є непрозорою, а інформація щодо результатів проведених конкурсів та осіб, які отримали право на товар є конфіденційною і не може бути перевірена позивачем. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що діяльність ПП "Грандфінресурс" та програма "Альянс-Україна" формується виключно на коштах учасників програми, без залучення коштів відповідача. Оплата товару здійснюється за кошти, внесені учасниками програми, в подальшому учасник, який отримав товар, сплачує внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам програми, тобто один учасник програми за свої власні кошти, без інвестування коштів відповідача оплачує товар іншому учаснику програми. При цьому, позивачка сплачувала відповідачу не за одержання товару чи послуги, а фактично за можливість одержання права на отримання позики, яке надавалось не за рахунок відповідача, а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми, право отримати товар позивачем залежить від розміру фонду і внесення коштів іншими учасниками програми. Відповідно до ч.ч. 1, 2, ст. 203 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання правочину недійсним судом не вимагається (ч. 2 ст. 215 ЦК України). За положеннями ч. 1, п. 7 ч. 3, ч. 6 ст. 19 Закону України "Про захист прав споживачів" нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає будь-яку діяльність, що вводить споживача в оману або є агресивною. Забороняються як такі, що вводять в оману утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької діяльності є недійсними. Згідно з п. 1.1 вищевказаного договору, адміністратор, за згодою учасника, зобов'язується вчинити від імені та за рахунок учасника певні юридичні дії, спрямовані на придбання товару, або відповідної суми у позику, в тому числі: сформувати реєстр учасників, організовувати та здійснити оплату товару на користь учасника або надати учаснику відповідну суму у позику. Відповідно до п.п. 2.1.1, 2.1.2 договору, учасник в день підписання договору сплачує одноразовий комісійний внесок та адміністративний платіж, який сплачується не пізніше 15 календарних днів з моменту отримання дозволу; своєчасно, не пізніше 15 числа кожного місяця, сплачує загальний платіж, який включає чистий внесок, за рахунок якого адміністратор здійснює оплату вартості товару чи надає відповідні суми у позику, та адміністративні витрати, що є платою за послуги адміністратора з організації діяльності програми. Відповідно до ст. 4 договору, його укладено у двох примірниках, по одному для кожної із сторін. Цей договір не є поворотною фінансовою допомогою. Усі додатки до нього є його невід'ємною частиною. Підписання угоди є свідченням того, що сторони повністю розуміють її значення та умови, правові наслідки, що вона не носить характеру фіктивного або удаваного правочину, і що договірні умови є обов'язковими для виконання. Згідно з п. 1.3 ст. 1 додатку № 2 до договору, його предметом є послуги з формування реєстру учасників програми, метою яких є придбання відповідної грошової суми. Після вчасної сплати чергового загального платежу учасник набуває право брати участь у найближчому заході, коли фонд реєстру є достатнім (п. 4.1 ст. 4 додатку № 2). Конкретні умови отримання учасником заявленої суми визначені у ст. 5 цього додатку. Адміністратор гарантує учаснику надати обумовлену грошову суму за умови виконання останнім всіх умов договору і додатків до нього (ст. 12 додатку № 2). Учасник підтверджує, що отримав усі коректно викладені пояснення від представника адміністратора, уважно прочитав та зрозумів умови додатку № 2 та правові наслідки, що засвідчує своїм підписом (ст. 15 додатку № 2). Із умов договору вбачається, що позивач сплачувала зазначені кошти не за сам товар, тобто гроші, які вона бажала отримати, а за дозвіл отримати позику. Передбачувана позика сплачується із коштів учасників групи і ні договір, ні умови програми "Альянс Україна" не передбачають залучення власних коштів ПП. З наведеного слідує, що предметом оспорюваної угоди є надання учаснику програми «Альянс Україна» адміністративних послуг, у тому числі фінансового характеру, з метою отримання заявленої до надання грошової суми. Оплатні послуги адміністратора при виконанні споживачем всіх умов договору забезпечують не можливість, а реальне отримання останнім грошової суми за рахунок фонду реєстру, який формується з чистих внесків його та інших учасників, з наступним повним погашенням цієї суми своїми внесками. До того ж при невиконанні цього обов'язку, настає відповідальність, передбачена ст. 9 додатку № 2. Таким чином, позивач за оспорюваним договором виявив бажання отримати кошти, добровільно скориставшись наданими йому послугами, і у кінцевому результаті не за рахунок залучення інших споживачів. П. 3 ч.1 ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» унормовано, що відповідно до спеціальних законів ліцензуванню підлягає господарська діяльність, зокрема, із надання фінансових послуг. Згідно з п.п. 1, 5 ч. 1 ст. 1 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» під фінансовою установою слід розуміти юридичну особу, яка відповідно до закону надає одну чи декілька фінансових послуг, а також інші послуги ( операції ), пов'язані з наданням фінансових послуг, у випадках, прямо визначених законом, та внесена до відповідного реєстру в установленому законом порядку. Фінансова послуга - це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, - і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Такими фінансовими послугами, як зазначено у п.п. 2, 6, 11 ч. 1 ст. 4 цього ж Закону, вважаються довірче управління фінансовими активами, надання коштів у позику, в тому числі й на умовах фінансового кредиту та адміністрування фінансових активів для придбання товарів у групах. Водночас п. 4 ч. 1 ст. 34 даного Закону передбачено, що національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, у межах своєї компетенції видає ліцензії для здійснення фінансовими установами діяльності з надання будь-яких фінансових послуг, що передбачають пряме або опосередковане залучення фінансових активів від фізичних осіб. Здійснення такої діяльності дозволяється тільки після отримання відповідної ліценції (ч. 2 ст. 34 вказаного Закону). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що для укладення договору з позивачем відповідач повинен був отримати у встановленому законом порядку відповідну ліцензію, а доказів тому, що відповідач має право на надання фінансових послуг, суду надано не було. Тому вчинення ним цього правочину без відповідного дозволу (ліцензії) в силу ч. 1 ст. 203, ч.ч. 1, 3 ст. 215, ст. 227 ЦК України, є підставою для визнання договору недійсним (визнання договору недійсним тягне за собою недійсність і додатків до нього, що не потребує самостійного визнання і їх недійсними). Виходячи з правових наслідків недійсності правочину, визначених абз. 2 ч. 1 ст. 216 ЦК України, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 500 гривень на повернення внесеного нею за договором платежу. Що стосується завдання позивачу моральної шкоди, то за приписами ст.ст. 57-61 ЦПК України, ст. 1167 ЦК України вимоги позивача в цій частині задоволенню не підлягають, оскільки суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який свідчив би про завдання такої шкоди та в обґрунтування її розміру. Крім того, таких висновків суд дійшов і тому, що позивач не довів, що йому завдані збитки саме діями відповідача, а не власною помилкою щодо предмета договору. З цих же міркувань немає і підстав для застосування наслідків, передбачених ст. 230 ЦК України щодо стягнення подвійного розміру сплачених коштів. Позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди не підлягають задоволенню також і виходячи з наступного. П. 5 ч. 1 ст. 4 Закону України "Про захист прав споживачів" передбачено, що моральна шкода відшкодовується лише у випадку, коли вона заподіяна внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону, а позивачем не надано доказів на підтвердження того, що моральна шкода спричинена йому саме у зв'язку із недоліками (дефектом) продукції. Договором, укладеним між сторонами, відшкодування моральної шкоди не передбачено. Враховуючи наведене, суд вважає, що вимоги позивача підлягають частковому задоволенню, визнанню недійсним укладений договір з додатками, та з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачені кошти, отримані відповідачем за недійсним договором. Позов в іншій частині задоволенню не підлягає. На підставі ст. 88 ЦПК України з відповідача на користь держави належить стягнути судовий збір в розмірі 243 грн. 60 коп. На підставі ст.ст. 22, 203, 215, 216, 227, 229, 230, 1167 ЦК України, ст.ст. 4, 19 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 9 Закону «Про ліцензування певних видів господарської діяльності», ст.ст. 1, 4, 34 Закону «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг»,

Outcome: partial