Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-02 00:00:00

Акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що 06.06.2011 року [PERSON] отримала кредит у розмірі 19000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідачка підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг складає між нею і банком договір, про що свідчить підпис відповідачки у заяві. Відповідно до Умов договору у разі непогашення клієнтом боргових зобов`язань за користування кредитом клієнт оплачує банку відсотки в розмірі, зазначеному в Тарифах, що діють на дату нарахування та викладені на банківському сайті з розрахунку 360 календарних днів на рік. Відповідачка не надала своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом та відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості за договором. Таким чином, відповідачка у порушення умов кредитного договору не виконала свої зобов`язання за вказаним договором. У зв`язку з зазначеними порушеннями зобов`язань за кредитним договором відповідачка станом на 24.07.2018 року має заборгованість у розмірі 113118 гривень 04 копійки, яка складається з наступного: заборгованості за кредитом в розмірі 18795 гривень 36 копійок; заборгованості за відсотками за користування кредитом за період з 06.06.2011 року по 31.07.2017 року в розмірі 94322 гривні 68 копійок. З огляду на те, що відповідачка продовжує ухилятися від виконання зобов`язання і заборгованість за договором не погашає, тому просить позов задовольнити. У судове засідання представник позивача не з`явився, однак надіслав суду письмову заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги позивача не визнав, просить суд застосувати позовну давність до даного позову і відмовити в його задоволенні, про що під час розгляду справи у суді подав письмову заяву. Зазначив, що кредитний договір №б/н, укладений 06.06.2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] , є зобов`язанням із визначеним строком виконання й перебіг позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Оскільки останній черговий платіж по даному кредиту внесений [PERSON] . 26.06.2015 року і в наступному місяці - липні 2015 року до 26 числа [PERSON] не внесла черговий платіж, права позивача було порушено і з того часу почався перебіг строку позовної давності, який сплив через три роки - 25.07.2018 року. Подавши позовну заяву лише 26.10.2018 року, банк, на його думку пропустив встановлений законом строк звернення до суду з вказаним позовом. Заслухавши пояснення представника відповідачки, дослідивши матеріали справи, проаналізувавши в сукупності досліджені докази, встановлені ними обставини та визначені відповідно до них правовідносини сторін, суд приходить до переконання, що заявлені вимоги задоволенню не підлягають, виходячи з наступного: Судом встановлено, що 06.06.2011 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір №б/н, за умовами якого відповідачка отримала кредит у розмірі 19000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст.634 Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Згідно ст.ст.526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.2 ст.1054, ч.2 ст.1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. АТ КБ "Приватбанк" виконав свої зобов`язання згідно з договором та видав відповідачці [PERSON] кредит в розмірі 19000 гривень у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом в розмірі % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Пунктом 1.1.7.12 вищевказаного договору передбачено, що договір діє на протязі 12 місяців з моменту його підписання. Якщо на протязі цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення дії договору, він автоматично продовжується на такий же строк. Відповідно до анкети-заяви [PERSON] 06.06.2011 року остання отримала кредитну картку із встановленим кредитним лімітом. Відповідно до п.п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, відповідачка при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Відповідно до довідки про умови кредитування з використанням кредиток "Універсальна, 30 днів пільгового періоду", "Універсальна, 55 днів пільгового періоду", "Універсальна контракт", "Універсальна Голд", строк внесення щомісячних платежів по даному кредиту встановлений до 25 числа місяця, що йде за звітним. Згідно довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки 07.04.2014 року змінено кредитний ліміт на картковому рахунку [PERSON] , встановлено ліміт 19000 гривень. Відповідно до розрахунку заборгованості за договором №б/н від 06.06.2011 року, укладеного між сторонами станом на 24.07.2018 року, останнє погашення за кредитом в розмірі 01 гривні відповідачка [PERSON] вносила 26.06.2015 року, після цього залишок за кредитною карткою становив 18795 гривень 36 копійок. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст.257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга ст.258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст.253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За змістом частини першої ст.261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо за кожним простроченим платежем. До такого висновку прийшов Верховний Суд України у постанові від 05.04.2017 року у справі № 6-522цс17. Відповідно до ч.3 ст.267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта ст.267 ЦК України). З врахуванням того, що при наявності заборгованості за кредитом останній платіж відповідачкою [PERSON] на рахунок позивача внесений 26.06.2015 року, а звернувшись з позовом до суду лише 26.10.2018 року, ПАТ КБ "Приватбанк" пропустив встановлений законом трирічний строк позовної давності, останній день якого припадає на 25.07.2018 року, наслідком чого є відмова у позові на підставі відповідної заяви про застосування наслідків спливу строку позовної давності, зробленої представником позивача до ухвалення рішення суду. Згідно ч.5 ст.267 ЦК України якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Така ж позиція викладена у п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі», відповідно до якого, установивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. В порушення вимог ст.ст.12, 13, 81 ЦПК України позивачем не надано суду будь-яких обґрунтувань, чому позов про стягнення заборгованості з відповідачки подано до суду з пропуском позовної давності, та не зазначено, що причини пропуску звернення до суду є поважними. З урахуванням вищенаведеного, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, та враховуючи той факт, що позивач звернувся до суду за захистом свого порушеного права з пропущенням встановленого ст.257 ЦК України трирічного строку позовної давності, суд приходить до висновку, що з даних підстав у задоволенні позову слід відмовити повністю. Вирішуючи, відповідно до ст.141 ЦПК України, питання розподілу судових витрат по справі, суд вважає, що їх слід покласти на сторони в понесених ними розмірах.

Outcome: dismissed