Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-08 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON], третя особа Вільхуватська сільська рада Великобурлуцького району Харківської області про визнання заповіту недійсним. На обґрунтування своїх вимог позивач вказує, що 20 квітня 2004 року [PERSON] було складено заповіт на її ім'я на земельний сертифікат на право на земельну частку пай серії ХР № 208531, виданий Великобурлуцькою райдержадміністрацією Харківської області 27.03.1997 р., майновий пай серії ХА № 028731, виданий Великобурлуцькою сільською радою 27.09.2001 року, а також грошові вклади: рахунок [NUMBER] та рахунок [NUMBER]. Після смерті [PERSON] позивачеві стало відомо про існування іншого заповіту, складеного даною особою 16 березня 2010 року, згідно якого все своє майно на момент смерті [PERSON] заповідав відповідачу [PERSON] Проте, позивач вважає, що даний заповіт було складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, а саме: заповіт посвідчений особою, яка не мала на це повноважень. Крім того, оспорюваний заповіт посвідчено поза приміщенням виконавчого комітету через хворобу заповідача, однак точне місце, зокрема адреса посвідчення заповіту, ні в тексті заповіту, ні в реєстрі нотаріальних дій не зазначено. За таких обставин, [PERSON] просила суд постановити рішення, яким визнати заповіт складений на користь [PERSON] від 16 березня 2010 року та посвідчений секретарем Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області, реєстровий номер 125 - недійсним. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат [PERSON] (а.с.29-30) в судовому засіданні цілком підтримали позовні вимоги та доводи викладені в позові. Просили суд позов задовольнити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов не визнав і пояснив, що [PERSON] весь час проживав по сусідству і це була людина похилого віку. Взимку 2009 року [PERSON] став проживати в його будинку, оскільки останньому важко було проживати одному. Сім'я відповідача доглядала дану особу. 16 березня 2010 року [PERSON] склав заповіт на його ім'я, який було посвідчено секретарем Вільхуватської сільської ради [PERSON]. Ніякого насильства до [PERSON] ніхто не застосовував. Волевиявлення [PERSON] було добровільним. Представник відповідача - адвокат [PERSON].(а.с.34-37) позов не визнав та просив суд відмовити в його задоволенні, посилаючись на те, що відсутні правові підстави для визнання заповіту недійсним. Представники третьої особи - Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської Катасонов В.О. (а.с.33) та Пєвцев С.П. (а.с.48) покладались на розсуд суду. Суд, заслухавши всіх осіб, які брали участь у справі, дослідивши надані ними документи і матеріали, допитавши свідка, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку, що в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити, виходячи з наступного. Згідно до вимог ч.2 ст.10 ЦПК України сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлені наступні факти і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.ст. 1233, 1234 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт здійснюється особисто. Заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин (ст.1235 ЦК України). Судом встановлено, що 12 квітня 2004 року було посвідчено заповіт [PERSON], який на випадок своєї смерті зробив заповідальне розпорядження на ім'я [PERSON] - на земельний сертифікат на право на земельну частку пай серії ХР № 208531, виданий Великобурлуцькою райдержадміністрацією Харківської області 27.03.1997 р., майновий пай серії ХА № 028731, виданий Великобурлуцькою сільською радою 27.09.2001 року, а також грошові вклади: рахунок [NUMBER] та рахунок [NUMBER] (а.с.07). Право заповідача на скасування та зміну заповіту передбачене законодавцем у ст.1254 ЦК України. Відповідно до вказаної правової норми заповідач має право у будь-який час скасувати заповіт. Заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Кожний новий заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій його частині, в якій він йому суперечить. Кожний новий заповіт скасовує попередній заповіт і не відновлює заповіту, який заповідач склав перед ним. Якщо новий заповіт, складений заповідачем, був визнаний недійсним, чинність попереднього заповіту не відновлюється, крім випадків, встановлених статтями 225 і 231 цього Кодексу. Відповідно до вимог Положення про Спадковий реєстр відомості про заповіти, посвідчені нотаріусами або визначеними законом посадовими та службовими особами підлягають внесенню до Спадкового реєстру, так само підлягають внесенню до реєстру і відомості про скасування заповіту. Згідно до п.п.2.2.4 п.2.2. розд.2 вказаного Положення, відомості про зміну і скасування до Спадкового реєстру вносяться нотаріусами чи визначеними законом посадовими та службовими особами на підставі: нового заповіту, відповідної заяви чи іншого документа. Так, 16 березня 2010 року секретарем Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області [PERSON] від імені [PERSON], проживаючого в с. Устинівка Великобурлуцького району Харківської області, складено та посвідчено заповіт, зареєстрований в реєстрі за № 125, відповідно до якого все своє майно, яке належатиме на день смерті [PERSON], з чого б воно не складалось і де б воно не знаходилось заповідано [PERSON] (а.с.08). Із матеріалів даної справи також вбачається, що перед посвідченням даного заповіту, [PERSON] склав заяву про скасування заповіту, посвідченого секретарем Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської 12.04.2004 року. Дана заява посвідчена секретарем сільської ради, скріплена печаткою сільської ради, зареєстрована в реєстрі за № 124 (а.с.66). [INFO] [PERSON] помер у віці 81 рік, про що в Книзі реєстрації смертей 20 березня 2010 року зроблено відповідний актовий запис за № 08 (а.с.14). Позивач та відповідач не є близькими родичами померлої особи. Після смерті померлого [INFO] [PERSON], була заведена спадкова справа № 2004/2010 р. на підставі заяви про прийняття спадщини від [PERSON], про що свідчить постанова державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 1111/02-31 від 01 листопада 2013 року. Інших заяв про прийняття спадщини (відмову) від спадщини не надходило (а.с.10). Позивач [PERSON] до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] не зверталася, про що саме не заперечувала і в судовому засіданні. Частиною 1 ст.215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною/сторонами/ вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Пунктом 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» встановлено, що відповідно до статей 215 та 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним та про застосування наслідків цього недійсності, а також вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину. Проте, суд дійшов висновку, що даний позов заявлено особою, права якої вчиненням заповіту не порушені, з огляду на наступне. Відповідно до ч.1 ст.1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Ст.1269 ЦК України передбачає, що спадкоємець який бажає прийняти спадщину але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Відповідно до ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. З постанова державної нотаріальної контори про відмову у вчиненні нотаріальної дії за вих. № 1111/02-31 від 01 листопада 2013 року вбачається, що позивач [PERSON] не зверталася у встановлені законом строки до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Стаття 1272 ЦК України встановлює, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Згідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Ці вимоги суду не заявлені. Таким чином, судом встановлено, що позивач не використала своє право на прийняття спадщини після смерті [PERSON] свідомо за власним розсудом. Виходячи з цього, суд вважає, що права позивача оспорюваним заповітом не порушуються, оскільки після смерті [PERSON] вона у встановлені законом строки спадщину не прийняла і не мала наміру її приймати. При таких обставинах, дійсність чи недійсність оспорюваного заповіту не впливає на права та законні інтереси позивача, а визнання заповіту недійсним не потягне для позивача жодних правових наслідків. З огляду на викладене вище, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] про визнання недійсним заповіту має бути відмовлено, оскільки правочин може бути визнаний недійсним за позовом зацікавленої особи права якої порушено, а права позивача на сьогоднішній день вказаним правочином не порушуються. Крім цього, позивачем не доведені позовні вимоги щодо визнання оспорюваного заповіту недійсним, відповідно до статей 215 та 216 ЦК України, на які посилається позивач. Ст.215 ч.1 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Пункт 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» визначає, що підстави, передбачені ч.1 ст. 215 ЦК України, мають бути встановлені саме на момент вчинення правочину. Відповідно до ст.1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це право, а також заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. Частина 2 ст.1257 ЦК України встановлює, що за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Позивач посилається на те, що заповіт було складено з порушенням вимог щодо його посвідчення, а саме: заповіт посвідчений особою, яка не мала на це повноважень, оспорюваний заповіт посвідчено поза приміщенням виконавчого комітету через хворобу заповідача, однак точне місце, зокрема адреса посвідчення заповіту, ні в тексті заповіту, ні в реєстрі нотаріальних дій не зазначено. Відповідно до ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Ч.4 ст.59 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, ч.3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року "Про судове рішення у цивільній справі" передбачено, відповідно до положень статей 10 і 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи в межах заявлених позивачем вимог та зазначених і доведених ним обставин. При цьому, ч.2 та ч.3 ст.212 ЦПК України встановлюють, що жодний доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Заявляючи в суді вимоги про недійсність заповіту, [PERSON] поряд з іншими доводами, посилалась також на порушення порядку його посвідчення, що призвело до того, що викладене у заповіті волевиявлення не відповідало внутрішній волі заповідача. Виходячи з аналізу змісту норми ст.1257 ЦК України нотаріальний порядок посвідчення угод - це система послідовних дій нотаріуса (інших осіб, зазначених у ст.ст. 1251-1252 ЦК України), урегульованих нормами Закону України "Про нотаріат", направлених на захист прав та законних інтересів юридичних та фізичних осіб, з метою надання цим угодам юридичної вірогідності. Таким чином, нотаріальному посвідченню угоди передують певні дії нотаріуса щодо складення угоди, перевірки правоздатності та дієздатності осіб, що її укладають, їхнього дійсного волевиявлення тощо. З матеріалів справи вбачається, що у зв'язку з хворобою [PERSON], його заповіт посвідчувався секретарем Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області [PERSON] на дому, за місцем проживання [PERSON] Цивільним кодексом України, Законом України "Про нотаріат" та Інструкцією про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів України (чинною на час посвідчення спірного заповіту) встановлено відповідний порядок та форму посвідчення заповіту в таких випадках, що унеможливлює спотворення дійсної волі заповідача. Так, відповідно до ст.1248 ЦК України нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу). З приводу обставин укладання заповіту за № 125 від 16.03.2010 року заповідачем [PERSON], в судовому засіданні було допитано секретаря Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області [PERSON], яка саме укладала і засвідчувала вказаний заповіт, а також досліджено ряд документів, які пов'язані з процедурою укладання заповіту. Так, свідок [PERSON] пояснила, що вона працювала секретарем Вільхуватської сільської ради Великобурлуцького району Харківської області і в її повноваження входило укладання та засвідчення заповітів. У зв'язку з похилим віком [PERSON] заповіт вона посвідчила за місцем мешкання даної особи - с. Устинівка Великобурлуцького району Харківської області. При цьому вона перевірила дієздатність [PERSON] і впевнилася, що волевиявлення [PERSON] було спрямовано на укладення заповіту саме на користь [PERSON] Заповіт був написаний нею, зі слів [PERSON] Заповіт до підписання прочитаний уголос і власноручно підписаний ним. Крім того, [PERSON] розписався у реєстрі. Відповідно рішення Вільхуватської сільської ради від 21.10.2009 року, [PERSON] обрано секретарем Вільхуватської сільської ради (а.с.70) і рішенням даної сільської ради від 21.10.2009 року на [PERSON] покладено повноваження секретаря виконавчого комітету (а.с.71). [PERSON] в суді пояснила, що згідно посадової інструкцій секретаря Вільхуватської сільської ради, на посадову особу покладено вчиняти нотаріальні дії, реєструвати акти громадянського стану відповідно до законодавства, а ні особисто на неї. Вона була ознайомлена з посадовими інструкціями секретаря. Суд вважає, що заповіт посвідчений особою, яка мала на це повноваження - секретарем Вільхуватської сільської ради, оскільки в Вільхуватській сільській раді Великобурлуцького району Харківської області вчиняли і вчиняють всі нотаріальні дії та реєструють акти громадянського стану відповідно до законодавства секретарі Вільхуватської сільської ради. За таких обставин, досліджені в судовому засіданні об'єктивні докази підтвердили всі пояснення свідка [PERSON] і суд їх вважає достовірними. З урахуванням наведеного, будь яких суттєвих та вагомих доказів недійсності заповіту за № 125 складеного 16.03.2014 року на ім'я [PERSON], що могли стати підставою для визнання його недійсним, в матеріалах справи не містяться, не надано суду таких і в судовому засіданні. Вказаний заповіт складено відповідно до вимог ст.ст.1247, 1248,1251 ЦПК України і має всі необхідні реквізити: письмова форма, місце та час його складання, особистий підпис заповідача, посвідчений уповноваженою на то посадовою особою, відповідного органу місцевого самоврядування та завірений Гербовою печаткою. Суд вважає, що позивач [PERSON] та її представник [PERSON] відповідно до вимог ст.ст.10,11,60 ЦК України не надали суду доказів того, що заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, а також особою, яка не мала на це права. Вони також не надали суду доказів того, що волевиявлення заповідача [PERSON] не було вільним і не відповідало його волі, оскільки в судовому засіданні встановлено, що вказаний заповіт [PERSON] зробив за своєю волею. Таким чином, суд в задоволенні позову [PERSON] відмовляє за необґрунтованістю. Судові витрати суд розподіляє у відповідності до ст.88 ЦПК України.

Outcome: dismissed