Jurisdiction: civil
Date: 2015-11-17 00:00:00

22.12.2014р. до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська надійшла позовна заява [PERSON] до ПАТ КБ «ПриватБанк» про визнання кредитного договору недійсним, стягнення безпідставно набутої грошової суми та відшкодування моральної шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач в своїй позовній заяві посилався на те, що йому в 2012 році випадково стало відомо, що від його імені з ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено кредитний договір від 28.09.2006р. на суму 2 674 грн. для придбання мобільного телефону, на строк до 28.03.2008р. включно, після чого позивач звернувся до відповідача з проханням надати пояснення щодо обставин укладення спірного договору та видати його копію, оскільки позивач кредитних договорів не підписував та кредит не одержував. У відповідь позивач отримав повідомлення відповідача, що надання копії спірного договору є неможливим, обґрунтовуючи відмову тим, що це робиться в інтересах позивача для збереження конфіденційності інформації, щоб нею не могли скористатися сторонні особи (а.с. № 6-10). З 2012р. на кожне звернення позивача до відповідача останній формально відписувався про неможливість надати позивачу копію спірного договору, чим навмисно перешкоджав, принаймні, звірити підпис в спірному договорі із дійсним підписом позивача та звернутися до суду і правоохоронних органів щодо визнання спірного договору недійсним та притягнення винних осіб до відповідальності (а.с. № 6-10, 11, 13). На чергове звернення позивача відповідач листом від 26.09.2014р. вих. № 20.1.0.0.0/7-140925/1762 вперше направив позивачу копії спірного договору та заяви позичальника № DNH4TP35920572, які підписані не позивачем та містять недостовірні відомості щодо позивача (а.с. № 12 ). Позивач, дізнавшись про укладення спірного договору від його імені, але без його відома, зазнав сильних душевних хвилювань, які у звязку з подальшим з'ясуванням обставин укладення спірного договору та спробі врегулювати спір з відповідачем ще більше посилювалися, тому позивач просив також відшкодувати моральну шкоду, яку він оцінив у 15000грн. Крім того, оскільки з рахунку позивача № 26000050227182, відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачем без будь-якого дозволу позивача та попереджень останнього списано за період з 04.09.2014р. по 23.09.2014р. окремими платежами грошову суму в загальному розмірі 10 358 грн.20коп., цю суму безпідставно списаних сум з його рахунку, [PERSON] просив стягнути з відповідача цим рішенням суду. Представник позивача - [PERSON] (діє на підставі довіреності від 12.12.2014р. (а.с. № 34) в судовому засіданні 18.11.2015р. позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити, крім того, з відповідача на користь позивача стягнути судові витрати по справі, які складаються зі сплати судового збору за подачу позову та різних клопотань та оплати проведення судової почеркознавчої експертизи. Представник відповідача - ПАТ КБ «ПриватБанк» в судові засідання по справі, які призначалися на 26.10.2015р. та 18.11.2015р. повторно не зявився, про дату судових засідань повідомлений належним чином, в справі є розписки представника (а.с. № 96) та поштове повідомлення (а.с. № 106). 07.10.2015р. в судовому засіданні представник відповідача [PERSON] (діє за дорученням від 21.02.2014р. - а.с. № 94) заявив клопотання про перерву у судовому засіданні для ознайомлення з матеріалами справи, висновком експерта про неможливість проведення дослідження без оригіналу кредитного договору. Суд задовольнив це клопотання, оголосив перерву до 26.10.2015р. (а.с. № 95, 96). З матеріалами справи цей представник банку ознайомився 07.10.2015р.(а.с. № 97). Між тим, в судове засідання 26.10.2015р. цей представник банку не зявився, а від іншого представника [PERSON] (діє за довіреністю від 21.04.2015р.) надходить клопотання про відкладення слухання справи у звязку з її відпусткою з обіцянкою надати пізніше підтверджуючи документи (а.с. № 98, 99). Суд відклав розгляд справи на 18.11.2015р., між тим вже від представника банку [PERSON] 18.11.2015р. на е/пошту суду надходить заява про відкладення розгляду справи у звязку з зайнятістю в іншому судовому процесі (а.с. № 107-111). За таких обставин з урахуванням положень ст. 169 ЦПК України та приймаючи до уваги ті обставини, що це повторна неявка представника відповідача в судове засідання, у ПАТ КБ „ПриватБанк існує юридичний департамент з великою кількістю юристів, документів, підтверджуючих причини неявки представника банку [PERSON] (яка навіть не знайомилась з матеріалами справи) в судове засідання 26.10.2015р. банк так і не надіслав, суд ухвалою від 18.11.2015р. (винесеною без виходу до нарадчої кімнати а.с. № 121зв.) постановив розглядати справу за відсутністю представника відповідача. З урахуванням тих обставин, що із заяви представника банку від 15.06.2015р. (а.с. № 69-70) вбачається, що відповідач позовні вимоги не визнає і така позиція банку буде врахована судом при розгляді справи поряд з іншими обставинами по справі, суд вважає за можливе винести рішення суду на загальних засадах ЦПК України. Суд, вислухавши представника позивача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Згідно з ч. ч. 1, 3, 4, 5 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частиною 1 ст. 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. В тому ж випадку, коли сторона не приймала участі в укладені угоди, що підтверджується відсутністю її підпису під договором, вона має право вимагати визнання угоди недійсною, на підставі ст. ст. 203, 215 ЦК України, як такої що не відповідає її внутрішній волі. Згідно ст. 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Статтею 1212 ЦК України передбачено, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов'язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов'язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються в перелічених випадках. Відповідно до ст. 1213 ЦК України набувач зобов'язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. У разі неможливості повернути в натурі потерпілому безпідставно набуте майно відшкодовується його вартість, яка визначається на момент розгляду судом справи про повернення майна. Згідно до ст. 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідженні та доведені перед судом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Згідно із ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, висновків експертів. 16.02.2015р. представником позивача подано клопотання про витребування доказів (а.с. № 42-43), а саме: - оригіналу кредитного договору від 28.09.2006р., укладеного між ПАТ КБ "ПриватБанк" та позивачем; - оригіналу заяви позичальника № DNH4TP35920572 від 28.09.2006р.; - копії паспорту позивача із матеріалів кредитної справи; - доказів видачі кредиту за кредитним договором від 28.09.2006р. (меморіальний ордер, тощо) з метою проведення судової почеркознавчої експертизи по даній справі на підтвердження того, що позивач не укладав з відповідачем кредитний договір від 28.09.2006р, зокрема того, що в кредитному договорі від 28.09.2006р. стоїть підпис не позивача. Ухвалою Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2015р. клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів задоволено, якою зобов'язано відповідача виконати її у 10-денний термін з дня отримання її копії, але не пізніше ніж до 16.03.2015р. (а.с. № 50). Однак, відповідачем ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2015р. про витребування доказів не виконана. 13.05.2015р. представником відповідача [PERSON] (діє за довіреністю від 03.01.2014р. а.с. № 66) до суду надано матеріали службового розслідування в ПАТ КБ "ПриватБанк" стосовно кредитної справи позивача, згідно яких відповідачем встановлено, що оригінал кредитного договору від 28.09.2006р., укладений між ПАТ КБ "ПриватБанк" та позивачем, втрачено, а службова особа, що здійснювала оформлення вказаного кредитного договору - [PERSON] вже не працює в ПАТ КБ "ПриватБанк" (а.с. № 61, 62-65). 15.06.2015р. до суду надійшла заява від цього ж представника відповідача, в якій зазначено, що ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 16.02.2015р. про витребування доказів не може бути виконана ПАТ КБ "ПриватБанк" у зв'язку з тим, що оригінали документів по кредитній справі позивача втрачені (а.с. № 69). 15.06.2015р. до суду надійшло клопотання представника позивача про призначення судової почеркознавчої експертизи по ксерокопії спірного кредитного договору, яке було задоволено ухвалою суду від 15.06.2015р. та заява про надання оригіналів документів, необхідних для проведення почеркознавчої експертизи на виконання ухвали Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 15.06.2015р. про призначення судової почеркознавчої експертизи (а.с. № 76, 74). 20.08.2015р. до суду надійшов висновок судової почеркознавчої експертизи № 3185/3186-15 від 05.08.2015р. Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз, зі змісту якого вбачається, що для виконання почеркознавчої експертизи кредитного договору від 28.09.2006р. потрібен оригінал кредитного договору, а не його копія (а.с. № 81, 82-85). Так, експертом/спеціалістом Дніпропетровського науково-дослідного інституту судових експертиз ухвала Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська по даній справі від 15.06.2015р. про призначення судової почеркознавчої експертизи по ксерокопії спірного договору не може бути виконана у зв'язку з відсутністю об'єкту дослідження оригіналу спірного кредитного договору, що узгоджується з п.п. 1.1. п. 1 Почеркознавча експертиза Наказу Міністерства юстиції України від 08.10.1998р. № 53/5 "Про затвердження Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень", в якому вказано, що для проведення почеркознавчих досліджень рукописних записів та підписів надаються оригінали документів. Отже, проведення судової почеркознавчої експертизи по даній справі неможливе у зв'язку з тим, що відповідачем втрачено оригінал спірного кредитного договору. Проте, у відповідності до п.п. 7.1. та 7.5. п. 7. Постанови Національного банку України від 18.06.2003р.№254 "Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України" банки мають забезпечити формування первинних документів (паперових і електронних), що були підставою для відображення операцій в обліку та звітності. Відповідальність за організацію збереження первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку покладається на керівника банку. Керівники мають забезпечити місце (архів) для зберігання документів та надати відповідні інструкції працівникам банку, зокрема визначити порядок зберігання документів до передавання їх до архіву на постійне зберігання з урахуванням вимог, встановлених нормативно-правовими актами Національного банку. Однак, відповідачем не дотримано вимоги п.п. 7.1. та 7.5. п. 7. Постанови Національного банку України від 18.06.2003р. № 254 "Про затвердження Положення про організацію операційної діяльності в банках України". При розгляді справи, судом також встановлено, що в копії кредитного договору від 28.09.2006р. та заяви позичальника № DNH4TP35920572 вказані дані, які не стосуються позивача, а саме в заяві позичальника № DNH4TP35920572 зазначено, що позивач працює старшим менеджером в ПП Марченко, але це не відповідає дійсності і трудова книжка позивача підтверджує, що позивач з 03.05.1995р. по 24.07.2009р. безперервно працював у Дніпропетровському національному університеті ім. О. Гончара (а.с. № 14, 15, 82). Також з кредитного договору вбачається без спеціальної почеркознавчої експертизи, що дійсний підпис позивача не схожий з тим, що стоїть в ньому в графі Позичальник, тобто повністю відрізняється та є відмінним від нього (а.с. № 14, 15, 102, 96, 71-74, 39, 5). Крім того, в спірному кредитному договорі є виправлення в даті його укладання - з 20.09.2006р. на 28.09.2006р. (а.с. № 14, 15). Наведені обставини вказують на відсутність волевиявлення позивача щодо укладення спірного договору. З матеріалів справи вбачається, що кредитний договір від 28.09.2006р. укладено ПАТ КБ «ПриватБанк» з позивачем на суму 2\~674 грн. під придбання мобільного телефону у приватного підприємця [PERSON], на строк до 28.03.2008р. включно. Позивач звертався до ПП [PERSON] із листами від 26.05.2015р. щодо надання інформації стосовно придбання мобільного телефону, однак, листи повернулись у зв'язку із закінченням терміну їх зберігання у поштових відділеннях (а.с. № 112-119). Також судом встановлено, що відповідачем присвоєно собі грошову суму позивача з його рахунку без будь-яких на те законних підстав. Так, в період з 04.09.2014р. по 23.09.2014р. з рахунку позивача № 26000050227182, відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк», відповідачем без законних підстав та без відповідного судового рішення стягнуто окремими платежами грошову суму в загальному розмірі 10\~358 грн. 20коп. шляхом перерахування цієї суми на інший рахунок № 29090500393766, відкритий в ПАТ КБ «ПриватБанк» не позивачем (а.с. № 16-19). Враховуючи принцип процесуальної змагальності сторін, обов'язок доказування обставин по справі покладається на сторін. Суд лише може оцінювати надані сторонами докази у порядку ст. 212 ЦПК України. Однак, представник відповідача всупереч вимог ч. 3 ст. 10 ЦПК України не надав суду доказів того, що між ним та позивачем укладено спірний кредитний договір, який підписано саме позивачем, не надав доказів отримання позивачем суми кредиту, вказаної в спірному договорі, а також не надано доказів наявності підстав для стягнення з рахунку позивача, відкритого в ПАТ КБ «ПриватБанк», належних позивачу коштів - 10\~358 грн.20коп. Таким чином, з огляду на те, що відповідачем не надано суду оригіналів документів з кредитної справи стосовно позивача у зв'язку з їх втратою, що в свою чергу призвело до неможливості проведення судової почеркознавчої експертизи, не надано обґрунтованих заперечень проти позовних вимог, а також з огляду на те, що позивач надав суду всі можливі докази того, що він не має відношення до спірного кредитного договору, суд вважає за можливе позовні вимоги позивача задовольнити в частині його вимог, яка стосується визнання кредитного договору недійсним та стягнення безпідставно набутої грошової суми в розмірі 10\~358 грн.20коп. З урахуванням положень ч. 1 ст. 236 ЦК України кредитний договір від 28.09.2006р., укладений за заявою позичальника № DNH4TP35920572 від імені [PERSON] із ЗАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого на теперішній час є ПАТ КБ «ПриватБанк» слід визнати недійсним з моменту його укладення. Що стосується позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди, то в задоволенні цієї частини позовних вимог, позивачу слід відмовити з огляду на таке. По тексту позовної заяви, позивач в обґрунтування позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди посилається на положення ст. 1167 ЦК України. Між цим, суд з таким посиланням не погоджується, оскільки зазначена норма закону регулює правовідносини, щодо виникають із заподіяння позадоговірної шкоди, а тому не поширюється на спірні договірні відносини. Посилання позивача в обґрунтування цієї частини позовних вимог на ст. ст. 276, 280 ЦК України суд також вважає помилковим, оскільки в цих статтях йдеться мова про порушення особистих немайнових прав людини. Перелік таких особистих немайнових прав містить ст. 270 ЦК України, аналіз якої дає суду підстави зробити висновок про те, що випадок, який стався із позивачем не підпадає під перелік особистих немайнових прав та їх поняття взагалі (ст. 269 ЦК України). Наслідки порушення з боку відповідача порядку укладання угод, безпідставного перерахування грошових коштів з рахунку позивача, встановлені цивільним законодавством окремо (наприклад, ст. ст. 203, 215, 387, 1212, 1213 ЦК України) та не передбачають відшкодування моральної шкоди. Відновлення судом порушених прав позивача відбулося шляхом визнання кредитного договору недійсним з моменту його укладення та стягнення безпідставно набутої грошової суми в розмірі 10\~358 грн.20коп. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 88 ЦПК України, з огляду на те, що позовні вимоги позивача задоволено частково, то з ПАТ КБ «ПриватБанк» слід стягнути понесені при подачі позову судові витрати по сплаті судового збору в наступному розмірі. Враховуючи, що позовні вимоги позивача задоволені в частині визнання недійсним кредитного договору та стягнуто безпідставно набуті грошові кошти, то з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, сплачений при подачі позову в розмірі 487грн.20коп. (243грн.60коп. за кожною з вимог х 2 = 487грн.20коп.) (а.с. № 1), а також судовий збір, сплачений позивачем за подачу клопотань про витребування та забезпечення доказів в розмірі 243грн.60коп. (а.с. № 44, 60). В іншій частині в стягненні судового збору слід відмовити у звязку з відмовою в задоволені позову (моральна шкода). Крім того, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача витрати повязані з розглядом справи, які складаються з витрат на проведення експертизи в розмірі 369грн. (а.с. № 88, 120). Загальний розмір судових витрат, повязаних з розглядом справи, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача становить 1099грн.80коп. На підставі викладеного,

Outcome: partial