Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-18 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до відповідача та просив визнати незаконним та скасувати наказ № 22/о від 12.01.2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (код ЄДРПОУ 19477064) про звільнення [PERSON] , з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] , середній заробіток за весь час вимушеного прогулу починаючи з 12 січня 2021 року до винесення рішення по справі. Стягнути з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] , судові витрати, а саме 908,00 грн. - судового збору за подання позовної заяви, 50000,00 грн. - витрат на правову допомогу. Свої вимоги обґрунтовує тим, що наказом Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 12.01.2021 року № 22/о його було звільнено з посади начальника служби інформаційних технологій Украероруху за п.1 ст. 40 КЗпП України. Вважає, що звільнення відбулося із численними порушеннями трудового законодавства, та оскаржуваний наказ має бути визнано незаконним. Відповідач наказом від 03.12.2020 року № 1124 ввів в дію оновлену організаційну структуру Украероруху та наказом від 31.12.2020 року № 1237 новий штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, згідно з яким в Украерорусі, з`явилися нові вакантні посади, зокрема, керівні - наприклад, заступник начальника Управління з питань розвитку та підтримки систем та мереж, начальник відділу корпоративних мереж Управління. Однак, жодна з вакантних посад у новому штатному розписі позивачу не була запропонована в якості вакантної. За період з 12.06.2020 року (дата відновлення на посаді) по 12.01.2021 (дата звільнення) позивач лише двічі (15.06.2020 року та 30.09.2020 року) отримав від відповідача перелік вакантних посад станом на 12.06.2020 року та 29.09.2020 року (відповідно до організаційної структури та штатного розпису, затверджених наказами Украероруху від 26.12.2019 №1120 та від 08.01.2020 року № 9). Обидва переліки не містили керівних вакантних посад, а ні в Управлінні, а ні в апараті Управління Украероруху, на які міг претендувати позивач відповідно до свого досвіду та кваліфікації. Таким чином, позивачу не були запропоновані усі посади в Украерорусі, які були вакантними, починаючи з 12.06.2020 року по 12.01.2021 року, як того вимагає трудове законодавство. Таким чином, на думку позивача, роботодавцем було порушено ст.49-2 КЗпП України. Також, зазначив, що за період з 12.06.2020 року по 12.01.2021 року відповідачем було здійснено низку переведень на керівні посади, такі як начальник відділу підтримки користувачів Управління, начальник відділу розвитку та підтримки інфраструктурних сервісів Управління, адміністративний директор без проведення встановленого процесу відбору кандидатів. За відсутності оприлюднених повідомлень про вакансію позивач штучно був позбавленний можливості подати заяву на переведення на одну з них та взяти участь у відборі кандидатів. Відповідач проігнорував кваліфікацію та досвід позивача, оскільки він має безперервний 33 річний стаж роботи у сфері авіаційного транспорту та 28 річний стаж роботи в Украерорусі, є почесним працівником та ветераном підприємства. Вважає, що він має переважне право на залишення на роботі. Таким чином, відповідач порушив ч. 2 ст. 49-2 КЗпП України. Також, звільнення позивача було здійснено всупереч позиції первинної профспілкової організації та з порушенням ст. 43 КЗпП України. На підставі викладеного, просив позов задовольнити. Ухвалою судді Солом`янського районного суду м. Києва від 11.03.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 14.05.2021 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому він проти задоволення позову заперечував посилаючись на те, що 30.09.2020 року позивачу було направлено попередження про скорочення посади з 28.12.2020 року, оскільки нова організаційна структура та штатний розпис не передбачали наявності посади начальника служби інформаційних технологій, та, вручено перелік вакантних посад по підприємству відповідача. Наказом Украероруху №1124 від 03.12.2020 року було введено в дію оновлену організаційну структуру та штатний розпис керівного складу Украероруху. Наказом №1124 від 31.12.2020 року було затверджено штатний розпис підрозділів головного підприємства Украероруху, а також розроблено керівниками структурних підрозділів та затверджено начальником департаменту персоналу положення про структурні підрозділи та посадові інструкції підпорядкованих працівників. Чинне законодавство не містить конкретної вимоги щодо надання переліку вакантних посад працівнику, що вивільняється на підставі п.1 ч.1 ст. 40 КЗпП України, які б на думку роботодавця відповідали фаху та здібностям працівника. Фах та здібності працівника розглядаються роботодавцем на етапі прийняття такого працівника на певну посаду. Тому відповідач належним чином виконав вимоги ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України. Позивачем не було доведено, що саме він відповідав вищим кваліфікаційним вимогам до посади начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту. 19.05.2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій вона зазначила, що 28.09.2020 року було видано наказ № 959 про затвердження змін до штатного розпису апарату управління згідно якого посада начальника служби інформаційних технологій виключається зі штатного розпису апарату управління з 28.12.2020 року. Підставою для виключення даної посади зі штатного розпису була службова записка начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту від 24.09.2020 року №11-03/453/20, а також техніко-економічне обґрунтування щодо необхідності внесення даних змін. Так, техніко-економічне обґрунтування базується на тому, що у зв`язку з введенням в дію оновленої організаційної структури Державного підприємства обслуговування повітряного руху України відповідно до наказу Украероруху від 26.12.2019 року № 1120 в апараті управління Украероруху було створене управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, яке взяло на себе виконання автоматизації багатьох бізнес- процесів на підприємстві, визначення стратегії, ресурсів, політики розвитку інформаційних технологій, а також функції, що покладалися до реорганізації та централізації структурних підрозділів на службу інформаційних технологій (ІТ). Отже, з огляду на неможливість виконання керівних функцій через відсутність у діючій структурі служби інформаційних технологій, з метою уникнення дублювання основних завдань та обов`язків відповідно до посадових інструкцій керівників управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту та служби інформаційних технологій, відповідач вважав за доцільне скоротити посаду начальника служби інформаційних технологій. Такі дії відповідача, на думку представника позивача, є цілком необґрунтованими, оскільки відповідно до інформації викладеної у відзиві, управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту було створено на підприємстві та частково виконувало функції служби інформаційних технологій ще з 26.12.2019 р., відтак, правові підстави для включення посади начальника служби інформаційних технологій до штатного розпису апарату управління наказом № 925 від 14.09.2020 р., а потім її виключення зі штатного розпису - наказом № 959 від 28.09.2020 р., мотивоване техніко-економічним обґрунтуванням, відсутні. Також, позивач не був проінформований про видання жодного із перелічених наказів та не був ознайомлений з їхнім змістом. Інформація щодо вакантних посад, які мали інтерес для позивача свідомо від нього приховувалась, а заяви про надання інформації з актуальним переліком посад були проігноровані відповідачем, у зв`язку з чим, позивач об`єктивно не міг надати відповідачу заяви про його переведення на іншу посаду. 26.05.2021 року від представника третьої особи надійшли пояснення щодо відзиву відповідача в яких він зазначив, що підтримує позовні вимоги [PERSON] та вважає, що наказ № 22/о від 12.01.2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про звільнення позивача є незаконним та таким, що прийнято з порушенням трудового законодавства. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що рішенням Бориспільського міськрайонного суду Київської області у справі №359/490/20 визнано незаконним та скасовано наказ Украероруху №1279/о від 18.12.2019 року про звільнення позивача з посади начальника служби інформаційних технологій Украероруху на підставі п. 5 ч. 1 ст.41 КЗпП України. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 12.06.2020 року позивач прибув до головного офісу Украероруху о 9:00, але його не було допущено до робочого місця, незважаючи на те, що він пред`явив рішення суду, яке також було отримано відповідачем 11.06.2020 року. З приводу вказаної події [PERSON] звернувся до Національної поліції щодо факту недопущення до робочого місця, що підтверджується зверненням № 56168337. 12.06.2020 року позивач отримав у Бориспільському міськрайонному суді Київської області виконавчий лист по справі №359/490/20 для відкриття виконавчого провадження. Начальник управління персоналу Украероруху А. Єрошкіна о 17:05 год. 12.06.2020 року (у п`ятницю 12.06.2020 робочий день в Украерорусі тривав до 16:45) засобами месенджеру WhatsApp повідомила позивача про видання наказу щодо поновлення його на посаді та запропонована позивачу прибути в Украерорух 15.06.2020 року. 15.06.2020 року позивач отримав копію наказу від 12.06.2020 № 611/о про поновлення його на посаді з 18.11.2019 року. При цьому, 15.06.2020 року позивач не був ознайомлений з наказом від 12.06.2020 року № 588/о «Про виконання Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 11.06.2020 року по справі № 359/490/20» за яким: посада була включена до штатного розпису апарату управління Украероруху з 18.12.2019 року по 11.09.2020 року. Позивача було підпорядковано начальнику управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту. Також, 15.06.2020 року позивач отримав попередження від 12.06.2020 року № 1-23.2.2/6794/20 про скорочення посади з 11.09.2020 року разом з переліком вакантних посад Украероруху станом на 12.06.2020 року - на 17 арк. Як зазначив позивач, перелік не містив жодної керівної посади в Управлінні чи апараті управління Украероруху, на яку позивач міг претендувати відповідно до його кваліфікації та досвіду. 15.06.2020 року позивач направив відповідачу заяву про проведення службового розслідування у зв`язку із незаконними його звільненнями, з метою надання об`єктивної оцінки діям посадових осіб та недопущення таких випадків у майбутньому. Листом № 1-23.2/7145/20 від 25.06.2020 року відповідач відмовив у проведенні службового розслідування. 09.07.2020 року Начальника відділу підтримки користувачів Управління було переведено на іншу посаду в Украерорусі. Як зазначив позивач, на посаду начальника відділу підтримки користувачів Управління без проведення процедури відбору призначено Р. Фесенка. При цьому, позивача не було проінформовано про наявність вакантної посади. 12.08.2020 року за участі відповідача та ППО «ІТФ» проведено консультації, передбачені ст. 49-4 КЗпП України, про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків скорочення посади. 17.08.2020 року позивач направив відповідачу заяву з проханням: надати роз`яснення щодо того, на яких саме правових підставах роботодавець вимагає від нього повернення отриманої при звільненні виплати суми матеріальної допомоги; зобов`язати управління персоналу регулярно надавати йому актуальний перелік вакантних посад Украероруху; надати копії Положення про Управління, посадових інструкції всіх заступників начальника Управління, положень про всі структурні підрозділи Управління. Позивач не отримав відповіді на цю заяву. 20.08.2020 року ППО «ІТФ» отримано подання від 14.08.2020 року № 1-16.2/8245/20 щодо скорочення посади позивача на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. 03.09.2020 року відбулася нарада профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» (проходило в онлайн-режимі засобами електронного спілкування) на якій розглянуто подання від 14.08.2020 року № 1-16.2/8245/20 щодо надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За результатами засідання прийнято обґрунтоване рішення відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем та складено протокол. 04.09.2020 року ППО «ІТФ» проінформувала відповідача про рішення, прийняте на нараді профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ», що відбулася 03.09.2020 року. 10.09.2020 року відповідач видав наказ № 988/о про звільнення [PERSON] з роботи 11.09.2020 року за скороченням штату працівників, п.1 ст. 40 КЗпП України - на підставі попередження про скорочення посади від 12.06.2020 року № 1-23.2.2/6794/20 та наказу від 12.06.2020 року № 548. 11.09.2020 року в.о. начальника юридичного управління Украероруху В. Ємельянов службовою запискою № 7-02/758/20 звернувся до адміністративного директора М. Нощенка з пропозицією відкликати та скасувати наказ від 10.09.2020 року № 988/о та відповідач видав наказ № 996/о від 11.09.2020 року про скасування вказаного наказу Украероруху Відповідач наказом № 925 від 14.09.2020 року затвердив зміни до наказу Украероруху від 12.06.2020 року № 548, а саме скасував кінцевий термін існування посади у штатному розписі (до 11.09.2020 року). Начальник Управління звернувся 24.09.2020 року із службовою запискою № 11-03/453/20 до в.о. директора Украероруху з пропозицією виключити посаду зі штатного розпису Управління. 28.09.2020 року відповідач наказом № 959 затвердив зміни до штатного розпису апарату управління Украероруху (затвердженого наказом Украероруху від 14.09.2020 року № 925), з якого посада була виключена з 28.12.2020 року. Позивачем було отримано попередження № 1-23-1.2.2/9245/20 відповідно до якого Посада підлягала скороченню з 28.12.2020 року. До попередження додавався перелік вакантних посад по Головному підприємству станом на 29.09.2020 року на 4 арк. Як зазначив позивач з усіма вище переліченими наказами його ознайомлено не було та перелік не містив жодної керівної посади в Управлінні чи апараті управління Украероруху, на яку позивач міг претендувати відповідно до його кваліфікації та досвіду. Позивач повторно 17.10.2020 року направив відповідачу заяву з проханням: зобов`язати управління персоналу регулярно надавати йому актуальний перелік вакантних посад Украероруху; надати копії Положення про Управління, посадових інструкцій всіх заступників начальника Управління, положень про всі структурні підрозділи Управління. Відповіді надано не було. 20.10.2020 року за участі відповідача та ППО «ІТФ» проведено консультації, передбачені ст. 49-4 КЗпП України, про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків скорочення Посади. Позивача на консультації запрошено не було. 14.12.2020 року ППО «ІТФ» отримано подання Державного підприємства обслуговування повітряного руху України від 07.12.2020 № 1-16.2/13258/20 про скорочення посади на підставі п.1 ст. 40 КЗпП України. 24.12.2020 року відбулася нарада профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» на якій розглянуто подання від 07.12.2020 року № 1-16.2/13258/20 щодо надання згоди на звільнення [PERSON] на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. За результатами засідання прийнято рішення повторно відмовити в наданні згоди на розірвання трудового договору з позивачем та складено протокол. 28.12.2020 року ППО «ІТФ» проінформувала відповідача про рішення, прийняте на нараді профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ», що відбулася 24.12.2020 року. 03.12.2020 року відповідач видав наказ №1124 «Про введення в дію оновленої організаційної структури Украероруху». 28.12.2020 року ППО «ІТФ» листом від 24.12.2020 року 1-16.2/13742/20 отримала від відповідача копію протоколу від 20.10.2020 року № 4 щодо проведення консультацій, передбачених ст. 49-4 КЗпП. Протокол був наданий ППО «ІТФ» більш ніж через 2 місяці після проведення консультацій, не в повній мірі відповідав змісту проведених консультацій, не містив деяких важливих фактів та не враховував пропозицій голови ППО ІТФ «ФПАРРіЗУ». 31.12.2020 року Державне підприємство обслуговування повітряного руху України видало наказ № 1237 «Про затвердження штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху». 04.01.2021 року ППО «ІТФ» № ІТФ-364 направила відповідачу особливу думку голови ППО ІТФ «ФПАРРІЗУ» щодо протоколу проведення консультацій від 20.10.2020 року № 4 щодо проведення консультацій, передбачених ст. 49-4 КЗпП, з вимогою приєднати її до протоколу як додаток № 2. 12.01.2021 року позивачу було вручено копію наказу Украероруху від 12.02.2021 року № 22/о «Про звільнення». Як зазначив позивач, йому не було запропоновано перелік вакантних посад Головного підприємства Украероруху, станом на 12.01.2021 року (відповідно до оновленої організаційної структури Украероруху за наказом від 03.12.2020 року № 1124 та штатного розпису підрозділів головного підприємства Украероруху, затвердженого наказом від 31.12.2020 року № 1237); не надано письмового повідомлення про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні від 12.01.2021 року; не надано «обхідний лист», що передбачено п.2.14 Правил внутрішнього трудового розпорядку Головного підприємства Украероруху, затверджених рішенням конференції трудового колективу Головного підприємства Украероруху (протокол № 1 від 30.09.2016). 15.01.2021 року позивач у відділенні № 03151 ПАТ «Укрпошта» отримав поштове відправлення «Укрпошта-Стандарт» № 0221700481758, надіслане від імені відповідача 13.01.2021 року о 19:28 з відділення № 02217 ПАТ «Укрпошта» (вул. Теодора Драйзера, 6) з позначкою «Огляд не дозволено», яка, відповідно до «Порядку огляду відправлень під час їх вручення», що розміщено на офіційному сайті www.ukrposhta.ua, не дозволяє здійснювати операції з розкриття відправлення та огляду (перевірки) вкладення. Позивач відкрив відправлення вдома, згідно з описом вкладення воно мало містити: лист від 13.01.2021 року № 1-23.1/258/21 з додатками на виконання частини 1 статті 116 Кодексу законів про працю України на 2 арк., в 1 прим.; письмове повідомлення про нараховані суми, належні [PERSON] при звільненні від 12.01.2021 року на 1 арк. в 1 прим.; копія Акту від 13.01.2021 «Про відсутність [PERSON] на роботі в момент спроби вручення письмового повідомлення про нараховані суми, належні останньому при звільненні». Як зазначив позивач, фактично, крім опису вкладення відправлення містило три чисті аркуші формату А4. 19.02.2021 року позивач у відділенні № 08162 ПАТ «Укрпошта» отримав поштове відправлення «Укрпошта-Стандарт» № 0221700481766, надіслане віл імені відповідача 13.01.2021 року о 19:31 з відділення № 02217 ПАТ «Укрпошта» (вул. Теодора Драйзера, 6) з позначкою «Огляд не дозволено». Позивач відкрив відправлення у присутності співробітників поштового відділення № 08162 ПАТ «Укрпошта», про що був складений та підписаний відповідний акт. Згідно з описом вкладення відправлення мало містити ті ж самі документи, що і відправлення № 0221700481758. Фактично, крім опису вкладення відправлення містило три чисті аркуші формату А4. Позивач вважає наказ про звільнення незаконним, та таким, що прийнято з порушенням трудового законодавства та встановлених Украерорухом процедур. У відзиві відповідач вказує на те, що посада начальника служби інформаційних технологій була виключена зі штатного розпису апарату управління з 28.12.2020 р. наказом № 959 від 28.09.2020 р. на підставі службової записки начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту від 24.09.2020 року №11-03/453/20, а також техніко-економічного обґрунтування щодо необхідності внесення даних змін, яке полягало в уникненні дублювання основних завдань та обов`язків відповідно до посадових інструкцій керівників управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту (управління) та служби інформаційних технологій. При цьому, слід зазначити, що відповідні зміни до штатного розпису передбачали створення управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту на чолі з начальником, трьома заступниками та шістьома відділами, в той час як у структурі служби інформаційних технологій та інформаційної безпеки були наявні лише один начальник служби та три відділи. Зважаючи на те, що техніко-економічне обґрунтування передбачає економічну ефективність проведення певних змін, засновану на порівняльній оцінці витрат та результатів ефективності використання, у проведених змінах відсутня економічна вигода для підприємства. До того ж, аналіз документів, перелік яких наведено у поданні Державного підприємства обслуговування повітряного руху України про розірвання трудового договору з позивачем від 14.08.2020 року № 1- 16.2/8245/20, дає підстави стверджувати, що до нової структури управління були прийняті 5 сторонніх працівників, що зайняли відповідні керівні вакантні посади та про наявність дублювання функцій та завдань, покладених на управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту. У відзиві відповідач вказує, що інших заяв від позивача про його переведення на інші вакантні по підприємству посади не надходило. У свою чергу, стаття 43 Конституції України встановлює, що використання примусової праці забороняється. Тобто, без волевиявлення на те самого позивача, Украерорух не міг за власної ініціативи перевести його на іншу посаду, на що слід зазначити наступне. Відповідно до ст.40 КЗпП України звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу. Відповідно до ч. 3 ст. 49-2 КЗпП України одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації, крім випадків, передбачених цим Кодексом. У постанові Верховного Суду України від 01.04.2015 року у справі №6-40цс15 зазначається про те, що власник є таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо. При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював. У пункті 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» № 9 від 06 листопада 1992 року роз`яснено судам, що розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням за п.1 ст.40 КЗпП України, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача мали місце зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації. У даному випадку жодних доказів в матеріалах справи, які б підтверджували, що позивач відмовився від переведення на іншу роботу немає. Що стосується волевиявлення позивача про переведення його на іншу посаду, варто зазначити, що оскільки заяви позивача «Про надання інформації» від 17.08.2020 р. та від 17.10.2020 рокур., направлені відповідачу, в яких однією із вимог зазначалося регулярне надання йому актуального переліку вакантних посад Украероруху, були проігноровані відповідачем, а у переліках вакантних посад, наданих позивачеві 15.06.2020 р. та 30.09.2020 р. Підприємством не містилося жодної керівної посади, на яку б міг претендувати позивач, враховуючи його досвід та кваліфікацію, позивач був позбавлений можливості надати відповідачу заяву про його переведення на іншу посаду. Вказаного відповідачем не спростовано. Щодо твердження відповідача у відзиві про те, що позивачем не було надано до суду об`єктивних та належних доказів щодо того, що його особа в більшій мірі відповідає вимогам до посади начальника управління з цифрової трансформації, його заступника, тощо, в порівнянні з іншими особами, варто зазначити, що позивач має безперервний 33 річний стаж роботи у сфері авіаційного транспорту та 28 річний стаж роботи в Украерорусі, є почесним працівником та ветераном підприємства. Позивач має другу вищу освіту у сфері економіки та фінансів, що дозволяє йому претендувати на керівні посади не тільки за напрямом ІТ та ІБ. На підтвердження вказаного в матеріалах справи містяться копія трудової книжки [PERSON] [NUMBER] , копія диплому про вищу освіту від 29.06.1985 року [NUMBER], копія диплому про вищу освіту від 29.10.2011 року [NUMBER], виписка з протоколу тестування [PERSON] від 09.09.2017 року №88, сертифікат [PERSON] від 27.08.2020 року [NUMBER], довідка щодо відповідної кваліфікації [PERSON] керівним посадам Украероруху у сфері ІТ. Враховуючи те, що ст. 42 КЗпП України передбачає переважне право залишення на роботі працівникам із тривалим безперервним стажем роботи на даному підприємстві, в установі, організації, позивач має переважне право на залишення на роботі при скороченні штату працівників. Також, Верховний Суд України у Постанові від 18 жовтня 2017 року у справі № 6-1723цс17 зазначив, що суд, розглядаючи справу про поновлення на роботі, має належним чином з`ясувати, чи не користувався позивач переважним правом на залишення на роботі. З цього приводу, з матеріалів справи встановлено, що Державним підприємством обслуговування повітряного руху України не надано до суду об`єктивних та належних доказів щодо того, що особи, призначені на керівні посади управління, в більшій мірі відповідають вимогам до зазначених посад, ніж позивач, не надано доказів й щодо того, що [PERSON] не відповідає кваліфікаційним вимогам для призначення на одну з керівних посад управління або апарату управління. Аналіз Положення про управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту та посадових інструкцій його керівників свідчить про те, що [PERSON] повністю відповідає кваліфікаційним вимогам, що висуваються до начальника управління та будь-якого з його заступників. Згідно вимог Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затвердженої наказом від 26.06.2020 року № 641, відповідна процедура включає в себе конкурсний відбір та оцінку кандидатів, які не були проведені адміністрацією Украероруху при призначенні осіб на керівні посади управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, зокрема, посади начальника відділу підтримки користувачів управління, начальника відділу підтримки інфраструктурних сервісів, адміністративного директора. У відзиві відповідач зазначає, що 24.12.2020 р. профспілкова організація відмовила у наданні згоди на звільнення позивача посилаючись на той факт, що ситуація з неможливістю працевлаштування [PERSON] сталась виключно з вини адміністрації Украероруху, а також на те, що рівень кваліфікації та досвід роботи [PERSON] дозволяє йому претендувати на одну з керівних посад на підприємстві відповідача, зокрема на посаду начальника управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, а також стверджує, що рішення профспілкового органу не містить правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника. Однак, суд не погоджується з такими твердженнями відповідача, з огляду на наступне. Ст. 43 КЗпП України визначає що розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктом 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації) Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу первинної профспілкової організації, членом якої є працівник, крім випадків, коли розірвання трудового договору із зазначених підстав здійснюється з прокурором, поліцейським і працівником Національної поліції, Служби безпеки України, Державного бюро розслідувань України, Національного антикорупційного бюро України чи органу, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства. Відповідач звертався до ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» з поданням про розірвання трудового договору з [PERSON] від 14.08.2020 року № 1-16.2/8245/20. Звернення відповідача було розглянуто на нараді профспілкового комітету, що проводилось 03.09.2020 року в онлайн-режимі засобами електронного спілкування. На нараді було прийнято рішення не давати згоду на розірвання трудового договору з начальником служби інформаційних технологій (ІТ) Украероруху [PERSON] , за результатами наради складено протокол. Відповідач вчасно проінформований про прийняте рішення листом ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 04.09.2020 року № ІТФ-340. У рішенні засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 03.09.2020 р. в обґрунтування ненадання згоди на розірвання трудового договору із позивачем зазначалося про порушення Державним підприємством обслуговування повітряного руху України принципів, викладених у пп. 2.1, 2.3, 2.6, 2.10, 2.11, 2.13, 2.16 Кадрової політики Украероруху, затвердженої наказом від 16.06.2020 року № 582, Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затвердженої наказом від 26.06.2020 року № 641, трудового законодавства, зокрема, ст. 42 КЗпП України, ст. 28 та 45 ЗУ «Про професійні спілки. їх права та гарантії діяльності», а також про наявність численних судових рішень щодо скасування наказів Украероруху про звільнення працівників, зокрема й самого позивача. Однак, незважаючи на отримане рішення Державне підприємство обслуговування повітряного руху України повторно звертався до ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» з поданням про розірвання трудового договору з [PERSON] від 07.12.2020 року № 1- 16.2-13258-20. При цьому, відповідачем не було пояснено ППО «ІТФ» чому саме рішення засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 03.09.2020 р. не було прийнято до уваги, а також не було висвітлено підстав щодо перегляду зазначеного рішення. Звернення Підприємства було розглянуто на нараді профспілкового комітету, що проводилось 24.12.2020 року в онлайн-режимі засобами електронного спілкування. На нараді було прийнято рішення не давати згоду на розірвання трудового договору з начальником служби інформаційних технологій (ІТ) Украероруху [PERSON] , за результатами наради складено протокол. Відповідач вчасно проінформований про прийняте рішення листом ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 28.12.2020 року № ІТФ-363 (25.12.2020 - 27.12.2020 неробочі дні). Підстави ненадання згоди на розірвання трудового договору з позивачем у рішенні засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 03.09.2020 р. та у рішенні засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 24.12.2020 р. є майже тотожними. У рішенні засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 24.12.2020 року додатково зазначалось про визнання юридичним управлінням незаконності дій адміністрації та обґрунтованості позиції ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ», викладеної у протоколі наради та рішенні профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 03.09.2020 року (службова записка виконуючого обов`язки начальника юридичного управління Ємельянова В.Р. від 11.09.2020 року № 7-02/758/20) та про порушення адміністрацією Украероруху Закону України «Про звернення громадян», оскільки позивач не отримав відповіді на свої заяви від 17.08.2020 р. та 17.10.2020 р. Верховний Суд у постанові від 17.04.2019 р. по справі № 564/1072/17 зазначив наступне: частиною шостою статті 39 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» визначено, що рішення профспілки про ненадання згоди на розірвання трудового договору має бути обґрунтованим. У разі, якщо в рішенні немає обґрунтування відмови у згоді на звільнення, роботодавець має право звільнити працівника без згоди виборного органу профспілки. За змістом вищезазначених норм права суд, розглядаючи трудовий спір, повинен з`ясувати, чи містить рішення профспілкового комітету власне правове обґрунтування такої відмови. І лише у разі відсутності у рішенні правового обґрунтування відмови у наданні згоди на звільнення працівника власник або уповноважений ним орган має право звільнити працівника без згоди виборного органу первинної профспілкової організації і таке звільнення є законним у разі дотримання інших передбачених законодавством вимог для звільнення. Суд зобов`язаний оцінювати рішення профспілкового органу на предмет наявності чи відсутності ознак обґрунтованості, оскільки необґрунтованість рішення профспілкового комітету породжує відповідне право власника на звільнення працівника, а обґрунтованість такого рішення виключає виникнення такого права. Обґрунтованість рішення профспілкового органу повинна оцінюватись судом виходячи із загальних принципів права і засад цивільного судочинства (стаття 8 Конституції України, стаття 2 ЦПК України). Рішення профспілкового органу про відмову в наданні згоди на розірвання трудового договору повинно бути аргументованим та містити посилання на правове обґрунтування незаконності звільнення працівника або посилання на неврахування власником фактичних обставин, за яких розірвання трудового договору з працівником є порушенням його законних прав. Висновок про обґрунтованість чи необґрунтованість рішення профспілкового комітету про відмову у наданні згоди на звільнення працівника може бути зроблений судом лише після перевірки відповідності такого рішення нормам трудового законодавства, фактичних обставин і підстав звільнення працівника, його ділових професійних якостей. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що власник має право звільнити працівника без згоди профспілкового органу за відсутності обґрунтування профспілковим органом такої відмови, а не з мотивів її відмови. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 25.01.2018 р. по справі № 569/18201/14-ц. Отже, враховуючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивача було звільнено без згоди профспілкового органу, членом якого він є, всупереч ст. 43 КЗпП України. Також, необхідно зазначити, що 12.08.2020 р. та 20.10.2020 р. за участі Державного підприємства обслуговування повітряного руху України та ППО «ІТФ» було проведено консультації, передбачені ст. 49-4 КЗпП України, про заходи щодо запобігання звільненню чи зведенню їх кількості до мінімуму або пом`якшення несприятливих наслідків скорочення Посади. Позивача на консультації запрошено не було, незважаючи на пропозиції ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» щодо запрошення на них позивача. Вказані обставини підтверджені також наданими поясненнями третьої особи, та не спростовані відповідачем. В обґрунтування положень, викладених у рішеннях засідання профспілкового комітету ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 03.09.2020 р. та від 24.12.2020 р. ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» профспілки, їх об`єднання мають право одержувати безоплатно інформацію від роботодавців або їх об`єднань, державних органів та органів місцевого самоврядування з питань, що стосуються трудових і соціально-економічних прав та законних інтересів своїх членів, а також інформацію про результати господарської діяльності підприємств, установ або організацій. Зазначена інформація має бути надана не пізніше п`ятиденного терміну. Згідно з ч. 1 ст. 45 ЗУ «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності» роботодавці, їх об`єднання зобов`язані в тижневий термін надавати на запити профспілок, їх об`єднань інформацію, яка є в їх розпорядженні, з питань умов праці та оплати праці працівників, а також соціально-економічного розвитку підприємства, установи, організації та виконання колективних договорів і угод. Відповідачем були порушені зазначені норми чинного законодавства, оскільки на запит ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 04.12.2020 р. № ІТФ-352 відповідь була надана частково, не по всім пунктам запиту: на запит ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 27.08.2020 р. № ІТФ-337 відповідь була надана без підтвердження отримання профспілкою - заднім числом; на запит ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 23.11.2020 р. № ІТФ-348 відповідь надано без підтверджень достовірності викладених фактів; на запит ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» від 04.12.2020 р. № ІТФ-353 відповідь надана не була. Також, ППО «ІТФ» ВП «ФПАРРіЗУ» у своїх поясненнях підтверджує інформацію, викладену позивачем у позовній заяві стосовно того, що за період з 12.06.2020 року по 12.01.2021 року відповідачем було здійснено низку переведень на керівні посади Управління з цифрової трансформації, інформаційних технологій та кіберзахисту, зокрема на посаду начальника відділу підтримки користувачів Управління, начальника відділу розвитку та підтримки інфраструктурних сервісів Управління, посаду адміністративного директора без проведення встановленого процесу відбору кандидатів, що включає в себе конкурсний відбір та оцінку кандидатів відповідно до вимог Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затвердженої наказом від 26.06.2020 року №641, а тому вказані обставини приймаються судом до уваги при вирішенні даної справи по суті. Виходячи з вищезазначеного, судом достовірно встановлено, що при звільненні [PERSON] роботодавцем було порушено ст. 43 Конституції України, норми трудового законодавства України, а саме: ст.ст. 40, 42, 43, 49-2 КЗпП України, ст. ст. 28, 45 Закону України «Про професійні спілки, їх права та гарантії діяльності», Закону України «Про звернення громадян», положення Колективного договору між адміністрацією Украероруху та профспілками станом на 01.01.2020 р., принципів Кадрової політики Украероруху, затвердженої наказом від 16.06.2020 року № 582, Процедури відбору персоналу при переведенні та прийнятті на роботу, затвердженої наказом від 26.06.2020 року № 641. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача про визнання незаконним та скасування наказу № 22/о від 12.01.2021 року Державного підприємства обслуговування повітряного руху України (код ЄДРПОУ 19477064) про звільнення [PERSON] , з посади начальника служби інформаційних технологій Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України. Що стосується вимог позивача про стягнення з Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] , середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу починаючи з 12 січня 2021 року до винесення рішення по справі, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Згідно з положеннями п.п. 2, 8 постанови Кабінету Міністрів України № 100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до статті 116 Кодексу законів про працю України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідальність за затримку розрахунку при звільненні встановлено статтею 117 Кодексу законів про працю України, згідно з приписами якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Отже, стягнення з роботодавця (власника або уповноваженого ним органу підприємства, установи, організації) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, за весь час затримки по день фактичного розрахунку) за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Водночас структура заробітної плати визначена статтею 2 Закону України "Про оплату праці", за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки), яка встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата - це винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці, яка включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством; премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Інші заохочувальні та компенсаційні виплати, до яких належать виплати у формі винагород за підсумками роботи за рік, премії за спеціальними системами і положеннями, виплати в рамках грантів, компенсаційні та інші грошові і матеріальні виплати, які не передбачені актами чинного законодавства або які провадяться понад встановлені зазначеними актами норми. Крім того, на підставі статті 2 Закону України "Про оплату праці" структуру заробітної плати можна визначити, беручи до уваги положення Інструкції зі статистики заробітної плати, затвердженої наказом Державного комітету статистики України від 13 січня 2004 року N 5 та зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 27 січня 2004 року за N 114/8713 (далі - Інструкція N 114/8713), розробленої відповідно до Закону України від 17 вересня 1992 року N 2614-ХІІ "Про державну статистику" та Закону України "Про оплату праці" з урахуванням міжнародних рекомендацій у системі статистики оплати праці й стандартів Системи національних рахунків (за змістом преамбули цієї Інструкції). Відповідно до пункту 1.3 Інструкції N 114/8713 для оцінки розміру заробітної плати найманих працівників застосовується показник фонду оплати праці. До фонду оплати праці включаються нарахування найманим працівникам у грошовій та натуральній формі (оцінені в грошовому вираженні) за відпрацьований та невідпрацьований час, який підлягає оплаті, або за виконану роботу незалежно від джерела фінансування цих виплат. Фонд оплати праці складається з: фонду основної заробітної плати; фонду додаткової заробітної плати; інших заохочувальних та компенсаційних виплат. При цьому, інші виплати, що не належать до фонду оплати праці, встановлені в розділі 3 Інструкції N 114/8713, згідно з пунктом 3.9 якого до них відносяться суми, нараховані працівникам за час затримки розрахунку при звільненні. З наведених норм чинного законодавства вбачається, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою (зокрема, компенсацією працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням термінів її виплати) у розумінні статті 2 Закону України "Про оплату праці", тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати. Згідно інформації наданої позивачем, його середній заробіток становить 1937,54 грн. Вказаного відповідачем не спростовано, довідку про дохід не надано. Відповідно до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Встановлено, що позивача звільнено із займаної посади 12.01.2021 року. Для розрахунку кількості днів виплати належної позивачу заробітної плати у 2021 році слід керуватись листом Міністерства Соціальної політики України від 12.08.2020 року №3501-06/219 «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2021 рік», яким встановлено загальну кількість робочих днів у кожному місяці за 2021 рік. Кількість робочих днів за період з 12.01.2021 року по 19.11.2021 року (дата ухвалення рішення) становить 216 робочих днів (січень 14 робочих днів (19 робочих днів - 5 робочих відпрацьованих днів), лютий 20 робочих днів, березень 22 робочих дня, квітень 22 робочих дня, травень 18 робочих днів, червень 20 робочих днів, липень 22 робочих дня, серпень 21 робочий день, вересень 22 робочих дня, жовтень 20 робочих днів, листопад 15 робочих днів (включно до 19.11.2021 року). Абзацом 1 п. 8 Порядку, встановлено, що нарахування виплат, які обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, проводяться шляхом множення середньоденного заробітку на число робочих днів, отже 1937,54 грн. * 216 днів = 418508,64 грн. На підставі викладеного, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача Державного підприємства обслуговування повітряного руху України на користь [PERSON] середнього заробітку за час вимушеного прогулу в сумі 418508,64 грн. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позивач довів обставини на які посилалась як на підставу своїх позовних вимог, у зв`язку з чим позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Позивач також просив стягнути з відповідача 50000,00 грн. витрат на правничу допомогу, на що слід зазначити наступне. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч. 1-6 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Позивачем на підтвердження надання йому правничої допомоги на суму 50000,00 грн., надано копію договору №2-28/01 про надання правової допомоги від 28.01.2021 року, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю №3859, копію ордеру серії КС №832048 від 08.02.2021 року, квитанцію від 03.02.2021 року про сплату 12000,00 грн. в якості витрат на правничу допомогу, квитанцію №76251128 від 28.01.2021 року на суму 38000,00 грн. Відповідач заперечуючи проти вимог позивача в частині витрат на правничу допомогу зазначив що дані витрати є значно завищеним, не містить детального розрахунку понесених адвокатом витрат. Конституцією України кожному надано право на професійну правничу допомогу. Держава гарантує можливість отримати кваліфіковану допомогу в необхідному обсязі та формах. В процесі реалізації свого права на правничу допомогу учасники судового розгляду, як правило, несуть відповідні витрати на послуги професійних представників - адвокатів. Витрати на професійну правничу допомогу входять до складу витрат, пов`язаних із розглядом справи. Процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір. Попри те, що право на відшкодування витрат закріплено в усіх процесуальних кодексах, а граничний розмір компенсації таких витрат законом не обмежений, розмір витрат підлягає доказуванню, а право на їхнє відшкодування не є абсолютним. До складу витрат на правничу допомогу, які підлягають відшкодуванню, процесуальний закон відносить представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо. Компенсація витрат на правничу допомогу у цивільних справах здійснюється, виходячи із часу, протягом якого така допомога надавалась у судовому засіданні, під час вчинення окремої процесуальної дії чи ознайомлення з матеріалами справи в суді, при складанні процесуальних документів, наданні інших необхідних для представництва та захисту прав замовника послуг. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу, а саме на підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат. Оскільки законодавство більше не містить встановленого граничного розміру компенсації витрат на правничу допомогу, питання розподілу витрат пов`язане виключно із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями). Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про відшкодування витрат на розгляд справи за статтею 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зазначає, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим: рішення у справах «Двойних проти України» (пункт 80) від 12 жовтня 2006 року, «Гімайдуліна і інші проти України» (пункти 34-36) від 10 грудня 2009 року, «East/West Alliance Limited» проти України» (пункт 268) від 23 січня 2014 року, «Баришевський проти України» (пункт 95) від 26 лютого 2015 року та інші. У рішенні «Лавентс проти Латвії» (пункт 154) від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір і супроводжуються необхідними документами на їх підтвердження. Відповідно до позиції висловленої у постанові КАС ВС від 15 квітня 2021 року у справі № 160/6899/20, саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог. Суд не наділений повноваженням, а відповідно - не вправі, зменшити розмір витрат на правничу допомогу з власної ініціативи, виключно за клопотанням іншої сторони (постанова Верховного Суду від 08.04.2019 року у справі №922/619/18). Оскільки позивачем не надано детального розрахунку виконаних робіт адвокатом, суд позбавлений можливості перевірити їх співмірність із заявленими позовними вимогами. При цьому, позивачем надані докази понесення витрат на правничу допомогу на суму 50000,00 грн., а тому суд з урахуванням вимог закону вважає за доцільне зменшити суму витрат, яка підлягає відшкодуванню до 25000,00 грн. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 908,00 грн.

Outcome: partial