Jurisdiction: civil
Date: 2018-07-02 00:00:00

8 травня 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу батька, та оформлення для цієї мети документів. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначала, що у період з 22 вересня 2005 року по 23 березня 2017 року вона перебувала у зареєстрованому шлюбі з [PERSON]. Під час цього шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Вони припинили спільне проживання та фактичні сімейні відносини. Дитина залишилась проживати з нею. Відповідач є інвалідом другої групи, непрацездатним, будь якої соціальної допомоги на утримання сина він не надає, у вихованні участі не приймає. Посилаючись на те, що дозвіл батька сина на виїзд дитини за межі України отримати неможливо, оскільки відповідач добровільно його не надає, просила про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України за кордон до Турецької Республіки дитини разом з нею на період з 01 серпня по 01 жовтня 2018 року. А також просила надати дозвіл на оформлення документів для цієї мети без дозволу батька дитини. В судове засідання відповідач на розгляд справи не з'явився, про його час та місце був повідомлений належним чином. Позивачкою раніше була подана заява з проханням розглянути справу без її участі, а позов - задовольнити. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала та просила його задовольнити. Представник служби у справах дітей в судовому засіданні також не заперечувала проти задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, прийшов до наступного висновку. Сторони з 22 вересня 2005 року по 23 березня 2017 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Під час шлюбу в них народився син [PERSON], [INFO]. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON], діючи в інтересах неповнолітнього сина, посилалась на те, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий та короткостроковий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією, а має на меті провести дитині курс оздоровлення та лікування. Жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітнього [PERSON] за межі України для тимчасового перебування в Турецькій Республіки не встановлено. Однак отримати від батька нотаріально посвідчену згоду на виїзд сина за кордон разом з матір`ю неможливо, оскільки відповідач в добровільному порядку відмовляється це робити. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України громадян України" від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністру України від 27 січня 1995 року № 57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Разом з тим, з позову вбачається, що у матері неповнолітнього [PERSON] є можливість для організації відпочинку та оздоровлення дитини за кордоном. Однак відсутність згоди батька для цього необґрунтовано обмежує її права на виховання дитини та обмежує її можливість як матері надати дитині достойні умови життя та розвитку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] за кордон України без згоди батька та в його супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню його здоров'я та розвитку. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Однак через припинення відносин з відповідачем позивачка не може домовитися з ним про порядок виїзду сина за межі України і отримати нотаріально посвідчену згоду на такий виїзд. Це суперечить інтересам дитини, яка позбавляється вказаних можливостей. За такого, дослідивши докази у справі, суд виходить з наявності підстав, передбачених ст. 313 ЦК України, ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди батька у період з 01 серпня по 01 жовтня 2018 року.

Outcome: partial