Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

У січні 2018 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] міської ради, де третя особа Четверта дніпровська державна нотаріальна контора, про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтовується тим, що 09 червня 2016 року померла його мати [PERSON], яка була спадкоємцем за законом після смерті батька [PERSON], який помер 10.03.2006, яка спадщину прийняла, але не оформила своїх спадкових прав. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина на домоволодіння, яке розташоване за адресою: вулиця Гагринська, 111 у м. Дніпро. Єдиним спадкоємцем після її смерті є її син позивач по справі [PERSON] Інших спадкоємців не має. Позивач, через свого представника, 31.05.2017 звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори позивачу було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки позивачу необхідно встановити факт проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті. Оскільки позивача після смерті матері нервував, з 28 листопада 2016 року по 15 грудня 2016 року хворів, то пропустив строк звернення до нотаріальної контори. За таких обставин, позивач [PERSON] звернувся до суду і просив визначити йому додатковий строк у 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON], яка померла 09 червня 2016 року. Ухвалою суду від 06 лютого 2018 року відкрито провадження по справі та визначено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження (а.с.29). Ухвалою суду від 22 березня 2018 року закрито підготовче провадження по справі та справу призначено до розгляду по суті на 07 травня 2018 року (а.с.78). У судовому засідання позивач та представник позивача [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] проти позову заперечував та просив суд відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори у судове засідання не зявився, надавши заяву про слухання справи у відсутність їх представника та просили винести рішення на свій розсуд. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз'яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлено, що 09 червня 2016 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №687368, виданого 17 червня 2016 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпропетровську відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №1062 (а.с.7). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді домоволодіння №111 по вулиці Гагринській у м. Дніпро. Єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON] є її син [PERSON]. Позивач [PERSON] звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини після померлої [PERSON]. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 02 червня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON], померлої 10 березня 20067 року, в зв'язку з тим, що позивачу необхідно було встановити факт проживання разом зі спадкодавцем на момент його смерті за однією адресою (а.с.10-11). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). За положеннями статті 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи (частина перша та друга статті 1220 ЦК України). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом ст. 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Згідно розяснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд України у своєму рішенні від 26 вересня 2012 року, прийнятому у справі № 6-85цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (ч.3 ст. 1272 ЦК України) у подібних правовідносинах, зробив правовий висновок про те, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3 ст. 1272 ЦК України про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Судом також встановлено, що на підтвердження поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини позивачем надано медичні документи (а.с.13-15). Утім, позивач перебував на лікуванні з 28 листопада 2016 року по 15 грудня 2016 року. Таким чином, на думку суду зазначена медична довідка не є доказом повязаним з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій з подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Крім того, в судовому засіданні позивач підтвердив, що він виходив із будинку, купував продукти, відвідував лікаря. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Підсумовуючи наведене, суд враховує що зазначені позивачем обставини для надання додаткового строку для прийняття спадщини не є об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень ст. 1272 ЦК України. Судом також встановлено, що відповідно до довідки квартального комітету № 175960 від 06.02.2017, за адресою м.Дніпро вул. Гагринська, 111 проживав та був зареєстрований [PERSON] з 25.11.1971 по день своєї смерті, а саме до 10.03.2006. Разом з ним на день його смерті була зареєстрована [PERSON] з липня 1976 року по день її смерті, а саме до 09.06.2016. На момент смерті обох померлих за вказаною адресою зареєстрованих не було, але фактично проживав з 2010 року та доглядав за матірю [PERSON]. Відповідно до довідки квартального комітету № 175961 від 06.02.2017, під час хвороби та на момент смерті [PERSON], позивач фактично з 2010 та до смерті матері [PERSON], яка померла 09.06.2016, проживав, доглядав за хворою, вони разом вели спільне господарства. Водночас, зазначені докази не є підтвердженням поважності причин пропуску строку для звернення до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а підтверджують проживання спадкодавця зі спадкоємцем. Утім, таких вимог позивачем не заявлено. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). З урахуванням результату справи та відповідно до вимог ст.141 ЦПК України судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed