Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-27 00:00:00

[PERSON] 07 жовтня 2014 року звернувся до суду з позовом до відповідачів ПАТ "Укрсоцбанк" і [PERSON] про визнання договору поруки припиненим, позовні вимоги не змінювалися і не уточнювалися. Позивач в своєму позові, а його представник в ході судового засідання посилаються на те, що між відповідачами 31 липня 2007 року було укладено кредитний договір і встановлено відсотки за користуванням цим кредитом, кредитні кошти відповідачу було надано, договір почав виконуватися. Позивач [PERSON] 01 серпня 2007 року в забезпечення вказаного кредитного договору уклав (з [PERSON].) з цим банком договір поруки і зобов'язався погашати борг кредитонабувача. В порушення умов цього договору, додаткової угоди і закону відповідач [PERSON] перестала виплачувати відсотки по договору, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Банк звернувся до третейського суду і рішенням цього суду від 30 травня 2011 року з відповідачки і позивача було стягнуто заборгованість по вказаному кредитному договору, штрафні санкції і витрати банку, це рішення набрало законної сили і направлене для примусового виконання до виконавчої служби. Тільки після цього позивач дізнався, що між банком і [PERSON] 01 серпня 2008 року була укладена додаткова угода про збільшення відсоткової ставки за вказаним кредитним договором. Вказане з ним, як поручителем, не узгоджувалося і додаткової угоди на це не укладалося. Строк дії кредитного договору і договору поруки не закінчився. Позивач вважає, що вказаною додатковою угодою збільшився обсяг його відповідальності перед банком (в частині відсотків), договір поруки чомусь укладено з ним і кредитором одночасно, угоди між поручителями не було і тому солідарного стягнення суми заборгованості з них не може бути. Ніяких інших зобов'язань відносно відповідача на себе не брав і не бере, будь-якої шкоди банку не завдавав. Вважають вказане (укладення додаткової угоди зі збільшенням обсягу відповідальності) незаконним і просили визнати вказаний договір поруки припиненим, задовольнивши позов у повному обсязі. Представник відповідачів ПАТ "Укрсоцбанк" в ході судового засідання позовні вимоги не визнав, пояснивши, що дійсно 31 липня 2007 року банком з [PERSON] було укладено договір кредиту, наступного дня банком з позивачем і [PERSON] укладено один (на двох) договір поруки, вказані договори виконувалися. 01 серпня 2008 року між ними та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1, якою дійсно не суттєво збільшена відсоткова ставка за вказаним кредитним договором (з 13.35% до 13.50%). В порушення умов цього договору, додаткової угоди і закону відповідач [PERSON] перестала виплачувати відсотки по договору, утворилася заборгованість, в добровільному порядку погашення заборгованості не відбулося. Банк звернувся до третейського суду і рішенням цього суду від 30 травня 2011 року з відповідачки і позивача було стягнуто заборгованість по вказаному кредитному договору, штрафні санкції і витрати банку, це рішення набрало законної сили і направлене для примусового виконання до виконавчої служби, де знаходиться і зараз. По закону все зробили вірно, що знайшло відображення в рішенні третейського суду. Ніяких інших зобов'язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги банку до них безпідставними і просили в їх задоволенні відмовити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про причини неявки суду не повідомила. В письмовому зверненні до суду позовні вимоги визнала, підтвердивши викладене в них в повному обсязі, просила винести рішення про задоволення позову і справу розглянути без її участі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 169 ЦПК України. Вислухавши пояснення представника позивача і представника відповідача, з'ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовну заяву обґрунтованою і підлягаючою задоволенню. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до укладеного між відповідачем ПАТ (раніше АКБ соціального розвитку) "Укрсоцбанк" та відповідачем [PERSON] кредитного договору № 095/03-16046-ДК від 31 липня 2007 року цей відповідач отримав в банку для користування суму кредитування у розмірі 83000 доларів США зі сплатою обумовлених 13.35% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення кредиту - до 30 липня 2022 року. В забезпечення виконання зобов'язань по вказаним кредитним договором між банком та позивачем [PERSON] і відповідачем [PERSON] (одним договором одночасно з двома особами, в тому числі і кредитором) 01 серпня 2007 року було укладено один договір поруки, згідно умов якого ці позивач і відповідачка взяли на себе зобов'язання відповідати по кредитним зобов'язанням [PERSON] (у вказаних в договорі межах) та разом з нею нести солідарну відповідальність перед відповідачем - банком - у повному обсязі цих зобов'язань, включаючи сплату основного боргу за кредитним договором, нарахованих відсотків за користування кредитом та неустойки (штрафу, пені). Банк виконав умови кредитного договору та на підставі заяви відповідачки надав їй кредитні кошти у розмірі 83000 доларів США, що підтверджується матеріалами справи і не заперечується сторонами. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок , а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов'язання чи звичаїв ділового обороту (ст. 527 Цивільного кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін) (частина 1 ст. 530 Цивільного кодексу України). Якщо кожна із сторін у зобов'язанні має одночасно і права і обов'язки, вона вважається боржником у тому, що вона зобов'язана вчинити на користь другої сторони, і одночасно кредитором у тому, що вона має право вимагати від неї (п. 3 ст. 510 Цивільного кодексу України). Позичальник зобов'язується повернути (погасити) кредитодавцеві кредит, сплатити проценти згідно умов договору. Відповідно до умов договору відповідач зобов'язаний повернути кредит позивачу у відповідності до графіку, що наведений у додатку до цього договору, який є його невід'ємною частиною. В разі порушення позичальником обов'язку повернути кредитодавцеві кредиту відповідності до умов цього договору, позичальник зобов'язаний сплатити кредитодавцеві пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла в період прострочення сплати, від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. У випадку прострочення повернення сум наданого кредиту (в тому числі часткового повернення), та прострочення сплати процентів за користування кредитом відповідно до цього договору, позичальник сплачує кредитодавцю штраф незалежно від строку прострочення. Штраф сплачується в національній валюті України за офіційним курсом НБУ на день сплати/стягнення. Банк, кредитодавець, відповідно до умов договору відправив на ім'я відповідачки [PERSON], позичальника, претензію про припинення своїх обов'язків через невиконання цим відповідачем умов договору не погашення заборгованості. В порушення зазначених норм закону та умов укладеного кредитного договору і договору поруки позивач і відповідачка свої зобов'язання за вказаними договорами належним чином не виконали, перестали своєчасно сплачувати сам кредит і відсотки по кредиту, утворилася заборгованість. В добровільному порядку питання не вирішене і вимушений був звертатися з позовом до суду. Але банк звернувся до Постійно діючого третейського суду при асоціації українських банків і рішенням цього суду від 30 травня 2011 року з відповідачки і позивача було стягнуто заборгованість по вказаному кредитному договору, штрафні санкції і витрати банку, це рішення набрало законної сили і направлене для примусового виконання до виконавчої служби. Про слухання вказаної справи третейським судом позивач належним чином не повідомлявся і суд відбувався без нього, йому навіть не було направлено копію рішення цього суду і доказів про це суду не надано. Тільки після цього від виконавчої служби позивач дізнався, що між банком і [PERSON] 01 серпня 2008 року була укладена додаткова угода про збільшення відсоткової ставки за вказаним кредитним договором з 13.35% до 13.50%. Вказане з ним, як поручителем, не узгоджувалося і додаткової угоди на це не укладалося. Строк дії кредитного договору і договору поруки не закінчився. Позивач вважає, що вказаною додатковою угодою збільшився обсяг його відповідальності перед банком (в частині відсотків), договір поруки чомусь укладено з ним і кредитором одночасно, угоди між поручителями не було і тому солідарного стягнення суми заборгованості з них по закону не може бути. Ніяких інших зобов'язань відносно відповідача на себе не брав і не бере, будь-якої шкоди банку не завдавав. Вважає вказане (укладення додаткової угоди зі збільшенням обсягу відповідальності) незаконним, в добровільному порядку питання вирішене не було, виник спір і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву підлягаючою задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно із частиною четвертою статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (частина друга статті 251 та частина друга статті 252 ЦК України). З договору поруки вбачається, що в ньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору поруки про його дію до повного виконання боржником своїх зобов'язань перед банком за кредитним договором не є встановленим сторонами строком припинення дії поруки, оскільки суперечить частині першій статті 251 та частині першій статті 252 ЦК України, тому в цьому разі підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Зі змісту ч. З ст. 554 ЦК України вбачається можливим встановлення поруки щодо виконання одного й того ж зобов'язання одночасно з боку декількох осіб. Однак така порука виникає на підставі її спільного надання, у формі укладення одного договору, що підтверджується положенням ч. З ст. 554 ЦК України, а саме: згідно ч. З ст. 554 ЦК України особи, які спільно дали поруку, відповідають перед кредитором солідарно, якщо інше не встановлено договором поруки. У такому разі поручителі відповідають перед кредитором солідарно. Законом не заборонено укладення й кількох договорів поруки на виконання того самого зобов'язання, але в цьому випадку ч. З ст. 554 ЦК України не може бути застосована, т. я. поручителі не несуть в такому разі солідарної відповідальності, оскільки не можна сказати про їхню спільну поруку. За таких обставин кредитор має право пред'явити вимогу до кожного з поручителів окремо на підставі відповідного договору, але поручитель, що виконав зобов'язання, не може висунути вимогу до іншого поручителя на предмет розподілу відповідальності перед кредитором. Крім того, до сторони, яка виконала зобов'язання за кредитним договором, переходять права кредитора лише в розмірі частини зобов'язання, виконаного ним. Аналогічну правову позицію щодо неможливості одночасного стягнення заборгованості з декількох поручителів на підставі двох різних договорів поруки займає й Верховний Суд України, що підтверджується ухвалою ВСУ від 15 квітня 2009 року та інш.. Згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. В судовому засіданні встановлено, що зобов'язання (кредитний договір) банком і [PERSON] було змінено без згоди поручителя [PERSON], внаслідок чого обсяг його відповідальності збільшився, що видно з нижчевикладеного. Згідно умов кредитного договору відсоткова ставка встановлена 13.35% річних, додатковою угодою № 1 від 01 серпня 2008 року вказана відсоткова ставка збільшена до 13.50% річних, вказана додаткова угода укладена між банком та позичальником без згоди поручителя [PERSON], обсяг відповідальності якого як поручителя збільшився. Поручитель (позивач) підтверджує, що він ознайомлений та погоджується з умовами кредитного договору та укладеного договору поруки, згідно яких поручитель поручається перед кредитором за належне виконання [PERSON] (позичальник) взятих на себе зобов'язань, що витікають з кредитного договору від 31 липня 2007 року в тому числі сплатити відсотки за користування кредитними коштами із розрахунку 13.35 % річних; сплатити інші платежі, передбачені кредитним договором; сплатити можливі штрафні санкції. Проте, 01 серпня 2008 року між позичальником та банком укладена додаткова угода до кредитного договору, згідно якої сторони домовились про підвищення відсоткової ставки. З зазначеною додатковою угодою поручитель [PERSON] не був ознайомлений, на її укладення своєї згоди не давав, що підтверджується відсутністю будь-яких доказів про зворотне. Таким чином вказаний договір поруки від 01 серпня 2007 року слід визнати припиненим на підставі ч. 1 ст. 559 ЦК України, у зв'язку зі зміною основного зобов'язання без згоди поручителів, внаслідок чого обсяг відповідальності останнього збільшився. 01 серпня 2008 року банк та позичальник без згоди поручителя розширили зміст основного зобов'язання щодо плати за користування ним, внаслідок чого обсяг відповідальності поручителя збільшився. Як вже зазначено вище, з додатковою угодою поручитель не був ознайомлений, на її укладення своєї згоди не давав. При укладенні кредитного договору та договору поруки вищезазначеної підвищеної відсоткової ставки не існувало, а тому за сплату її позичальником поручитель (позивач) не поручався. Таким чином, при укладенні додаткової угоди банк та позичальник розширили зміст основного зобов'язання щодо плати за користування ним, внаслідок чого обсяг відповідальності поручителя збільшився без згоди останнього, що згідно ч. 1 ст. 559 ЦК України є підставою для припинення поруки [PERSON]. Згiдно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на якi вона посилається як на пiдставу своїх вимог i заперечень. Частиною 3 вказаної статтi передбачено, що доказуванню пiдлягають обставини, якi мають значення для ухвалення рiшення у справi i щодо яких у сторін та iнших осiб, якi беруть участь у справi, виникає спiр. Тобто, позивач (банк) повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права відповідачів. Однак, жодних доказiв представником відповідача до суду не надано. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК України встановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 212, ч. 2 ст. 632 ЦК України, договір укладений сторонами, має умови, які повинні виконуватися. Позивач і відповідачі, зі свого боку погодилися з такими умовами договору, підписавши кредитний договір особисто. Вiдповiдно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідачі заперечують будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов'язання стосовно позивача відносно кредиту, предмета спору, поруки, строку позовної давності та його пропуску без поважних причин, позивач не довів незаконність дій відповідачів з цього питання. Твердження представника позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов'язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Згідно ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов'язки сторін. Всі ці складові могли бути з'ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ст. 10 ЦПК, всебічне і повне з'ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов'язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов'язок із доказування, оскільки ст. 60 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов'язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.ст. 27, 46 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 27 ЦПК України), так і обов'язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 137 ЦПК, сторони могли б в передбаченому законом порядку скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі представником позивача (банку) цього зроблено не було. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Не може суд прийняти до уваги наполягання представника банку на запереченнях проти позову, оскільки вони спростовуються вищенаведеним та нічим об'єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим позовну заяву задовольнити та визнати припиненим договір поруки № 095/03/16046-ДП від 01 серпня 2007 року, укладений між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством "Укрсоцбанк" і [PERSON] в забезпечення кредитного договору № 095/03-16046-ДК від 31 липня 2007 року, укладеного між ПАТ "Укрсоцбанк" і [PERSON], а також стягнути з ПАТ "Укрсоцбанк" на користь [PERSON] судові витрати в сумі 243 грн. 60 коп. Таким чином позовні вимоги про визнання договору поруки припиненим знайшли своє підтвердження в ході судового засідання і підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved