Jurisdiction: civil
Date: 2017-05-18 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом до відповідача, в якому просить визначити місце проживання дитини та стягнути аліментів. В обґрунтування позивач вказав, що рішенням Голосіївського р/с м. Києва від 07.10.2016 р. розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] - відповідачем. Від шлюбу є дитина - [PERSON] [INFO] Як вказує позивач, з початку сімейного життя у них не виникало спорів щодо місця проживання нашої спільної дитини. Однією сім'єю мешкали у м. Севастополь, вели спільне господарство та жили спільною родиною. Проте в 2014 р. на початку політичної кризи в країні сімейні стосунки з відповідачкою погіршились, так як остання схилялася до путінської пропаганди щодо анексії Криму. Через це сторони не могли знайти порозуміння в сімейному житті, оскільки позивач пропонував переїхати з родиною з окупованого Криму на територію України, а відповідач наполягала на проживанні в м. Севастополі. Із цим позивач не погодився та переїхав жити до м. Одеса в результаті переведення на нове місце несення військової служби, а відповідачка залишилась проживати в м. Севастополь, прийняла російське громадянство та отримана новий паспорт. З цього моменту відповідачка почала ставитись до позивача агресивно, заявила, що останній взагалі не побачу більше доньку. Зі слів позивача, після участі його як військовослужбовця ЗСУ у складі сил та засобів залучених до виконання завдань в антитерористичної операції в визначених районах Донецької та Луганської областей, був названий відповідачем - "карателем" з "Правого сектора", і всі контакти зі ним були припинені. З цього часу відповідачка не розмовляє із позивачем по телефону, "скайпу" та іншим засобам зв'язку. Відповідач ховає дитину від батьків позвиача, які мешкають в м. Сімферополь (АР Крим). В результаті звернень до окупаційних органів МВС, щодо розшуку дитини було встановлено, що на дійсний час дитина мешкає разом з батьками відповідача в м. Білогірськ (АР Крим), де відвідує дитячий садочок, а відповідач працює в м. Севастополь і лише на вихідні відвідує спільну дитину. Позивач вважає, що в інтересах дитини, спільна дитина повинна проживати саме із ним, а не з батьками матері - відповідача. Я на цей час має серйозну, оплачувану роботу, знаходжусь на підконтрольній Україні території, забезпечений житлом в гарному районі м. Одеса, де є розвинута міська інфраструктура, створені всі умови для повноцінного розвитку дитини. Має час відводити дитину до школи, займатися із нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї. Має стабільний самостійний не малий дохід, яким можу у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Як вказує позивач, зі слів відповідача в м. Севастополі в неї немає роботи, рівень заробітної плати та споживчих цін є не співрозмірним. Підготовка дитини до школи за вартістю перевищує в декілька разів рівень середньої заробітної плати в АР Крим. Відповідачка має невеликий (за рівнем країни-окупанта) статок, тому забезпечити гідні умови виховання дитини неспроможна з об'єктивних геополітичних причин. Також вказує, що спиртні напої не вживає, не палить, займається спортом, за місцем роботи характеризуюся позитивно, добре відноситься до доньки. Вільно володію державною, англійською та російською мовами. На ім'я доньки позивачем відкрив депозитний рахунок, щомісяця передає своїм батькам грошові кошти в еквіваленті 5000 рублів РФ, які його батьки перераховують батькам відповідачки для утримання моєї дитини. Тому просить суд визначити місце проживання [PERSON] [INFO] з позивачем - батьком. У судове засідання представник позивача подав оголошення у ЗМІ щодо повідомлення відповідача та підтримки позову. Відповідач не з'явилась, так як перебуває на анексованій території Криму. пПредставник 3 особи у судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Сторони по справі є батьками [PERSON] 2010 р.н. (а.с. 9). При цьому рішенням Голосіївського р/с м. Києва від 07.10.2016 р. розірвано шлюб між позивачем та [PERSON] - відповідачем. У відповідності з ч. 4, 5 ст. 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов'язковою є участь органу опіки та піклування, який подає суду письмовий висновок щодо розв'язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Як з'ясував суд, сторони однією сім'єю мешкали у м. Севастополь, вели спільне господарство. У березні 2014 р. сімейні стосунки з відповідачем погіршились, так як остання схилялася до путінської пропаганди щодо анексії Криму та підтримала її. Через це сторони не могли знайти порозуміння в сімейному житті, оскільки позивач пропонував переїхати з родиною з окупованого Криму на територію України, а відповідач наполягала на проживанні в м. Севастополі. Із цим позивач не погодився та переїхав жити до м. Одеса в результаті переведення на нове місце несення військової служби, а відповідачка залишилась проживати в м. Севастополь, прийняла російське громадянство та отримана новий паспорт. З цього моменту відповідачка почала ставитись до позивача агресивно, заявила, що останній взагалі не побачу більше доньку. У відповідності до ч. 1 ст. 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов'язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров'я та інші обставини, що мають істотне значення. В свою чергу, ч. 2 ст. 161 СК України чітко визначено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Згідно із ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Як з'ясовано судом, після участі позивача як військовослужбовця ЗСУ у складі сил АТО в визначених районах Донецької та Луганської областей, відповідачем всі контакти зі ним були припинені. З цього часу відповідач не розмовляє із позивачем по телефону, "скайпу" та іншим засобам зв'язку, ховає дитину від батьків позивача, які мешкають також в м. Сімферополь (АР Крим). При цьому було встановлено, що на дійсний час дитина мешкає разом з батьками відповідача в м. Білогірськ (АР Крим), де відвідує дитячий садочок, а відповідач працює в м. Севастополь і лише на вихідні відвідує спільну дитину. При цьому позивач має серйозну, оплачувану роботу, забезпечений житлом в м. Одеса, має час відводити дитину до школи, займатися із нею вечорами, гуляти та іншим чином піклуватися про неї. Також має стабільний самостійний дохід, яким може у повному обсязі створити всі необхідні умови для проживання та нормального розвитку дитини задовольнити гармонійний розвиток її особистості в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Тому оцінюючи зібранні по справі докази суд вважає, що позовна вимога щодо встановлення місця мешкання дитини [PERSON] 2010 р.н. із його батьком - позивачем по справі [PERSON] у [ADDRESS] тобто окремо від матері - відповідача [PERSON] - гр. РФ на даний час, є захистом прав дитини у даному випадку та підтверджує вимоги Декларації прав дитини, а тому підлягає задоволенню. Також на підставі ст. 88 ЦПК України суд стягує із відповідача на користь позивача судовий збір. На підставі викладеного й у відповідності з ч. 4, 5 ст. 19, ч. 1, 2 ст. 161 СК України, ст. 12 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», ч. 1, 2 ст. 35, ст. 36, ч. 1 ст. 88, п. 5 ч. 6 ст. 130 ЦПК України, -

Outcome: approved