Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-25 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду та просить суд: - зобов'язати [PERSON] укласти в нотаріальній формі з [PERSON] договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS]; - скасувати арешт, накладений старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Саване Сорі Мамадієвичем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження ВП № 35534485 від 05 грудня 2012 року; - судові витрати покласти на відповідача. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначив, що 03 червня 2014 року між [PERSON] та [PERSON], було укладено в простій письмовій формі попередній договір, предметом якого є зобов'язання відповідача, який є продавцем, як сторона за попереднім договором, в термін до 10 жовтня 2014 року продати позивачу, який є покупцем, як сторона за попереднім договором, належне на праві власності продавцю нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 186,1 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., який складається з: 1 - А-будинок ракушняк, обкладений цеглою, 2 - Б - гараж шлакоблок, 3 - В - навіс цегла, черепиця, 4 - Г - навіс метал, черепиця, 5 - Д - вбиральня шлакоблок, 6 - з.я - зливна яма з/б кільця, 7 - бас - басейн бетон, 8 - №1-6 - огорожа з/б кільця, метал, 9 - 1 - замощення трот. та земельну ділянку, загальною площею 1500,00 кв.м., кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Під час укладання попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів укласти основний договір купівлі-продажу позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень. Після передачі авансового платежу, по домовленості сторін та у відповідності до умов попереднього договору, позивач переїхав на постійне місце проживання до будинку, який підлягатиме відчуженню та розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно умов попереднього договору, сторони домовилися, що на день укладення основного договору купівлі-продажу, зазначене в цьому договорі майно не повинно бути заставлене, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати комунальних та будь-яких інших платежів, тобто відповідач взяв на себе обов'язок виконання всіх умов попереднього договору, зняття всіх наявних обтяжень нерухомого майна згідно до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно до моменту вчинення правочину купівлі-продажу, підготувати майно до продажу та забезпечити вчинення правочину купівлі-продажу. За домовленістю сторін, які відображені у попередньому договорі, позивач стане власником належного відповідачеві нерухомого майна в майбутньому, після укладання правочину купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом попереднього договору та з моменту набрання чинності попереднього договору він має право користуватися нерухомим майном та проживати в ньому разом з членами своєї сім'ї. Як зазначає позивач в своїй позовній заяві, 10 жовтня 2014 року ним отримано повідомлення (лист) від відповідача про неможливість укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна з причини наявного арешту на все нерухоме майно відповідача, накладеного 05 грудня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Саване Сорі Мамадієвичем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Підставою для задоволення своїх позовних вимог позивач зазначає, що укладений правочин, а саме попередній договір, був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Посилається на те, що оскільки позивачем сплачено частину вартості нерухомого майна згідно умов попереднього договору та позивач фактично ним користується, вважає, що договір купівлі-продажу фактично був укладений, тобто позивач і відповідач своїми діями підтвердили наміри щодо його укладання та позивачем фактично набуто право власності на нерухоме майно. Але в зв'язку з тим, що для реєстрації права власності за позивачем, як власником нерухомого майна, що підлягає відчуженню, необхідно укласти договір купівлі-продажу нерухомого майна, форма та зміст якого відповідає вимогам Цивільного кодексу України та є підставою для реєстрації права власності згідно ст. 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", позивач вимушений звернутися до суду за захистом свого права. Таким чином, позивач вважає, що він є фактичним власником будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], а тому існуючий арешт на дане нерухоме майно підлягає скасуванню. В судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи у його відсутність, без фіксації процесу технічними засобами, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі та наполягав на їх задоволенні, не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Третя особа відділ примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області в особі представника старшого державного виконавця Саване С.М. у судове засідання не з'явився, причини неявки суду не повідомив, про день слухання справи сповіщений належним чином. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно зі ст.15 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи про захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також з інших правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Відповідно до ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Судом встановлено, що 03 червня 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено в простій письмовій формі попередній договір, предметом якого є зобов'язання відповідача, який є продавцем, як сторона за попереднім договором, в термін до 10 жовтня 2014 року продати позивачу, який є покупцем, як сторона за попереднім договором, належне на праві власності продавцю нерухоме майно, а саме: житловий будинок, загальною площею 186,1 кв.м., житловою площею 52,1 кв.м., який складається з: 1 - А-будинок ракушняк, обкладений цеглою, 2 - Б - гараж шлакоблок, 3 - В - навіс цегла, черепиця, 4 - Г - навіс метал, черепиця, 5 - Д - вбиральня шлакоблок, 6 - з.я - зливна яма з/б кільця, 7 - бас - басейн бетон, 8 - №1-6 - огорожа з/б кільця, метал, 9 - 1 - замощення трот. та земельну ділянку, загальною площею 1500,00 кв.м., кадастровий номер: [NUMBER], цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, які розташовані за адресою: [ADDRESS]. Під час укладання попереднього договору, на підтвердження дійсних намірів укласти основний договір купівлі-продажу позивач передав відповідачу грошову суму у розмірі 50 000,00 (п'ятдесят тисяч) гривень. Про передачу позивачем та отримання відповідачем даної грошової суми свідчить наявний в матеріалах справи акт приймання-передачі грошових коштів від 03 червня 2014 року. Після передачі авансового платежу, по домовленості та взаємній згоді сторін, позивач переїхав на постійне місце проживання до будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]. Згідно п.5 попереднього договору, сторони домовилися, що на день укладення основного договору, зазначене в цьому договорі майно не повинно бути заставлене, не перебувати у податковій заставі, у спорі та під забороною (арештом), щодо предмету договору має бути відсутня будь-яка заборгованість з оплати комунальних та будь-яких інших платежів. П.7 попереднього договору встановлено, що покупець, стане власником нерухомого майна, що є предметом цього договору, в майбутньому після укладання правочину купівлі-продажу нерухомого майна, яке є предметом попереднього договору та з моменту набрання чинності попереднього договору він має право користуватися нерухомим майном та проживати в ньому разом з членами своєї сім'ї. 10 жовтня 2014 року позивачем отримано від відповідача повідомлення від 10.10.2014 р. про неможливість укладання договору купівлі-продажу нерухомого майна з причини наявного арешту на все нерухоме майно відповідача, накладеного 05 грудня 2012 року старшим державним виконавцем відділу примусового виконання рішень управління державної виконавчої служби Головного управління юстиції у Дніпропетровській області Саване Сорі Мамадієвичем на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження. Відповідно до ч. 1-3 ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ч.1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Статею 204 ЦК України встановлена презумпція дійсності правочину, згідно якої правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно ч.1 ст.205 ЦК України, правочин може вчинятися усно або в письмовій формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Статтею 203 ЦК України передбачено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 р. № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до частини першої статті 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. У відповідності із ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦКодексу України України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Примусове відчуження об'єктів права власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього та повного відшкодування їх вартості, крім випадків, встановлених частиною другою статті 353 цього Кодексу. Підстави та порядок накладення арешту на майно боржника врегульовані нормами Закону України "Про виконавче провадження". Так, відповідно до ст. 52 цього Закону звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні та примусовій реалізації. .Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у гривнях та іноземній валюті, інші цінності, у тому числі кошти на рахунках і вкладах боржника у банках та інших фінансових установах, на рахунки в цінних паперах у депозитарних установах. Готівкові кошти, виявлені у боржника, вилучаються. На кошти та цінності боржника, що знаходяться на рахунках, вкладах та на зберіганні у банках чи інших фінансових установах, накладається арешт. Арешт поширюється на кошти на рахунках, які будуть відкриті після винесення постанови про накладення арешту. У разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення звертається також на належне боржнику інше майно, з0а винятком майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати ті види майна чи предмети, на які необхідно в першу чергу звернути стягнення. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається державним виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається у розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження. У разі якщо боржник володіє майном спільно з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням державного виконавця. Статтею 57 Закону визначено, що арешт боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися держаним виконавцем шляхом: винесення постанови про арешт коштів та інших цінностей боржника, що знаходяться на рахунках і вкладах чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах; винесення постанови про арешт коштів, що перебувають у касі боржника або надходять до неї; винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження; проведення опису майна боржника і накладення на нього арешту. Статтею 63 Закону передбачено, що звернення стягнення на будинок, квартиру, земельну ділянку, інше нерухоме майно фізичної особи проводиться у разі відсутності у боржника достатніх коштів чи рухомого майна. При цьому в першу чергу звертається стягнення на окрему від будинку земельну ділянку, інше приміщення, що належать боржнику. В останню чергу звертається стягнення на житловий будинок чи квартиру, в якому фактично проживає боржник. Із системного аналізу наведених норм Закону України "Про виконавче провадження" випливає обов'язкова черговість дій державного виконавця, яка полягає у виявленні грошових коштів готівкою чи в банківських установах, цінних паперів, інших цінностей, якщо цього недостатньо або не виявлено - іншого рухомого майна, і лише в останню чергу - нерухомого майна. Відповідно до ст. 60 Закону України "Про виконавче провадження" особа, яка вважає, що майно належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовною заявою про визнання права власності на це майно та зняття з нього арешту. У разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна, арешт з майна знімається постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. З майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У разі наявності письмового висновку експерта, суб'єкта оціночної діяльності - суб'єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв'язку з значним ступенем його зносу, пошкодженням, або в разі якщо витрати, пов'язані із зверненням стягнення на таке майно, перевищують грошову суму, за яку воно може бути реалізовано, арешт з майна боржника може бути знято за постановою державного виконавця, що затверджується начальником відділу, якому він безпосередньо підпорядкований. Копії постанови державного виконавця про зняття арешту з майна надсилаються не пізніше наступного робочого дня після її винесення сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, арешт був накладений державним виконавцем передчасно, тобто без перевірки наявності грошових коштів, цінностей, чи іншого рухомого майна [PERSON], на яке в першу чергу слід звертати стягнення. Зазначені обставини підтверджують посилання та позицію сторін і дають суду правові підстави для зняття арешту з майна. Разом з тим, не підлягають задоволенню позовні вимоги позивача в частині зобов'язання відповідача укласти в нотаріальній формі з позивачем договори купівлі-продажу житлового будинку та земельної ділянки, що розташовані за адресою: [ADDRESS], оскільки з наданих оказів саме позивача встановлено, що відповідач не відмовляється укласти договори в нотаріальній формі але не має можливості це зробити у зв'язку з накладеним арештом державним виконавцем. Оцінюючи всі докази, які були досліджені судом у їх сукупності, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України судовий збір покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial