Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-28 00:00:00

У листопаді 2013 року ПрАТ "Київміськбуд-1" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення. Свої вимоги мотивують тим, що 20 липня 2011 року між ними та відповідачкою укладено договір бронювання № ВГ2-Б/10, відповідно до умов якого позивач зобов'язався закріпити за [PERSON] квартиру [ADDRESS] та продати її в майбутньому останній, а відповідачка повинна була купити дану квартиру за ціною 873 050 грн. 31 серпня 2011 року між ПрАТ "Київміськбуд-1" та [PERSON] підписано Додаткову угоду №1, згідно якої відповідачка зобов'язалася у строк до 22.07.2011 року сплатити позивачу аванс у розмірі 50 тис. грн., а залишок до 21.12.2011 року. Позивач зазначає, що будівництво спірного будинку завершено та введено його в експлуатацію. У позові зазначено, що 01 січня 2008 року між ПрАТ "Київміськбуд-1" та [PERSON] у відповідності до умов Договору № ВГ2-Б/10 укладено договір оренди спірної квартири та позивачем відповідачці передано по акту прийому-передачі вказану квартиру. Посилаючись на те, що відповідачка протягом останніх двох років не сплачує орендну плату за спірну квартиру, не виконала в повному обсязі зобов'язання по договору бронювання та посилаючись на ч. 3 ст. 116 ЖК України, просили усунути перешкоди в користуванні належним їм нерухомим майном, а саме: квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] без надання їй іншого житла та стягнути з відповідачки судові витрати. У грудні 2013 року [PERSON] звернулася до суду з зустрічним позовом до ПрАТ "Київміськбуд-1" про визнання договору дійсним. Свої вимоги мотивує тим, що 20 липня 2011 року між нею та ПрАТ "Київміськбуд-1" було укладено договір бронювання № ВГ2-Б/10, відповідно до умов якого ПрАТ "Київміськбуд-1" зобов'язався закріпити за нею квартиру [ADDRESS] та продати її в майбутньому останній, а [PERSON] повинна була купити дану квартиру за ціною 873 050 грн. Зазначає, що нею фактично було сплачено 260 тис. грн. по договору бронювання, після чого вона припинила подальші платежі, оскільки ПрАТ "Київміськбуд-1" відмовляється від виконання взятих на себе зобов'язань згідно договору бронювання, а саме ухиляється від його нотаріального посвідчення, відмовляючись передати у власність вищевказану квартиру. Посилаючись на зазначені обставини, [PERSON] просила визнати дійсним Договір бронювання № ВГ2-Б/10, укладений між нею та ПрАТ "Київміськбуд-1" 20 липня 2011 року. У судовому засіданні представник позивача первісний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, зустрічний позов не визнав. Пояснив, що відповідачка на даний час проживає та користується квартирою [ADDRESS] без належних на те підстав, оскільки не сплачує орендну плату за дану квартиру протягом останніх двох років та не виконала в повному обсязі зобов'язання по Договору бронювання. Відповідачка та її представник у судовому засіданні позовні вимоги ПрАТ "Київміськбуд-1" не визнали та просили відмовити в задоволенні позову, зустрічний позов підтримали у повному обсязі. Відповідачка пояснювала, що вона дійсно фактично сплатила за спірну квартиру лише 260 тис. грн. по договору бронювання, після чого припинила подальші платежі, оскільки ПрАТ "Київміськбуд-1" відмовляється від виконання взятих на себе зобов'язань згідно договору бронювання, а саме ухиляється від його нотаріального посвідчення, відмовляючись передати у власність вищевказану квартиру, а тому у неї відсутні гарантії на те, що після сплати повної суми внеску вона зможе вільно розпоряджатися своїм майном. Заслухавши пояснення представника позивача, відповідачки та її представника, вивчивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому їх дослідженні, суд прийшов до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити, з наступних підстав. Як встановлено у судовому засіданні, квартира [ADDRESS] на праві приватної власності належить ПрАТ "Київміськбуд-1" (а.с. 5). 07 листопада 2007 року між сторонами було підписано протокол про наміри про вселення та проведення оздоблювальних робіт (а.с. 6). 01 січня 2008 року між ПрАТ "Київміськбуд-1" та відповідачкою укладено договір оренди квартири №? КВГ2Б010 (а.с. 7-8). Відповідно до умов даного договору, позивач передає в тимчасове користування, а [PERSON] приймає квартиру за адресою: [ADDRESS] та зобов'язується своєчасно перераховувати орендну плату на умовах, вказаних в цьому Договорі. Згідно акту прийому-передачі від 01 січня 2008 року ПрАТ "Київміськбуд-1" передав, а відповідачка прийняла квартиру [ADDRESS] (а.с. 9). 20 липня 2011 року між ПрАТ "Київміськбуд-1" та [PERSON] укладено договір бронювання № ВГ2-Б/10 (а.с. 82-83). Відповідно до п. 1, 2.1 даного договору позивач зобов'язався закріпити за [PERSON] квартиру [ADDRESS] та продати її в майбутньому останній, а відповідачка повинна була купити дану квартиру за ціною 873 050 грн. 31 серпня 2011 року між сторонами підписано Додаткову угоду №1, згідно якої відповідачка зобов'язалася у строк до 22.07.2011 року сплатити позивачу аванс у розмірі 50 тис. грн. 00 коп., а залишок до 21.12.2011 року. Звертаючись до суду з позовом про виселення, позивач свої вимоги обґрунтував ч. 3 ст. 116 ЖК України, відповідно до якої осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Відповідно до ч. 3 ст. 9 ЖК України, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Як встановлено у судовому засіданні, та не заперечувалося представником позивача, відповідачка вселилася до спірної квартири за згодою позивача, оскільки між сторонами було укладено договір оренди квартири №? КВГ2Б010, що свідчить про існування між сторонами договірних відносин, за якими відповідачці було надано право на користування жилим приміщенням за кошти визначені за угодою сторін. За таких обставин, [PERSON] не може бути виселена із займаного нею житла без надання іншого жилого приміщення із зазначених позивачем підстав (ч. 3 ст. 116 ЖК України), оскільки вселилася у це приміщення правомірно. Крім того, між сторонами було укладено договір бронювання квартири № ВГ2-Б/10 та відповідачкою частково було сплачено внесок по спірній квартирі. Зі змісту ст. ст. 27, 31 ЦПК України вбачається, що позивач самостійно визначає предмет й підстави позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета та підстав позову. У ч. 1 ст. 11 ЦПК України зазначено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За таких обставин, суд, розглядаючи у межах заявлених вимог, приходить до висновку, що позовні вимоги ПрАТ "Київміськбуд-1" про виселення на підставі ч. 3 ст. 116 ЖК України задоволенню не підлягають. Що стосується зустрічних позовних вимог [PERSON], то вони задоволенню не підлягають з наступних підстав. Статтею 209 ЦК України передбачено, що правочин, який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Як встановлено у судовому засіданні, у відповідності до п. 3 договору бронювання договір купівлі-продажу майна укладається сторонами тільки після надання нотаріусу стороною -1 листа, який підтверджує проведення розрахунків, а саме: перерахування коштів в сумі 100% загальної вартості майна на поточний рахунок сторони-1. Пунктом 5 даного договору передбачено, що договір купівлі-продажу майна укладається в письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] та державній реєстрації. Згідно зі ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За правилами зазначеної статті визнання дійсним договору можливе лише за відсутності передбачених законом обмежень для його укладення та у разі наявних письмових доказів про узгодження сторонами усіх істотних умов договору, при цьому повинно мати місце ухилення однією зі сторін від нотаріального посвідчення договору. Абз. 3 п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними від 06.11.2009 року № 9 при розгляді таких справ суди повинні з'ясувати, чи підлягає правочин обов'язковому нотаріальному посвідченню, чому він не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. Як зазначає у зустрічній позовній заяві [PERSON], вона припинила виплати по договору бронювання, оскільки відповідач ухилявся від його нотаріального посвідчення. Однак, позивачем не надано суду жодного доказу на підтвердження того, що відповідач дійсно ухиляється від нотаріального посвідчення договору. Суд бере до уваги також той факт, що сама ж [PERSON] не виконала умови договору бронювання у повному обсязі. Також позивачем не доведено, що вона вчиняла будь-які дії, спрямовані на те, щоб нотаріально посвідчити цей договір (зверталася до нотаріуса, надсилала відповідачеві повідомлення із вказівкою часу та місця, куди необхідно з'явитися відповідачеві для нотаріального посвідчення договору), щоб свідчило про те, що ухилення від нотаріального посвідчення договору було одностороннім (мало місце лише з боку відповідача), а не було двостороннім (мало місце як з боку позивача, так і з боку відповідача). Крім того, у судовому засіданні представник ПрАТ "Київміськбуд-1" не заперечував, що договір діє і до сьогодні, а тому суд приходить до висновку про необхідність відмови у задоволенні даного позову. На основі повно та всебічно з'ясованих обставин справи, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню, суд приходить до висновку, що у задоволенні первісного та зустрічного позовів слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed