Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-22 00:00:00

У лютому 2017 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду із позовною заявою до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни (далі по тексту - відповідач), відповідно до якого просив суд визнати недійсним кредитний договір «Автопакет» №19/П/14/2008-840 від 28.01.2008 року та додаткові угоди до нього №1 від 23.11.2010 року та №2 від 21.06.2011 року, що укладені між ним та відповідачем, скасувати заставу автомобіля, крім того, стягнути з відповідача на користь позивача сплачений судовий збір. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.01.2008 року між позивачем та відповідачем укладено договір «Автопакет» №19/П/14/2008-840. Проте, позивач вважає, що даний договір украдено з порушенням Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки, банк не повідомив позивача у письмовій формі про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, не надав іншої інформації, необхідної для здійснення позичальником свідомого вибору при користуванні кредитними послугами. Дана обставина свідчить про те, що перед укладанням договору банком було введено позичальника в оману щодо його умов. Також позивач вказує про те, що умови Додаткової угоди № 1 про сплату позичальником комісії суперечать Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу щодо умови кредитування та сукупну вартість кредиту. Крім того, порушення про ненадання умов про сукупну вартість кредиту наявні і при укладенні Додаткової угоди №2. Також, позивач вказує на те, що перед укладанням договорів банк не попередив позивача про те, що валютні ризики під час виконання зобов'язання несе позичальник. З огляду на вказане, позивач просив задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. У відзиві на позовну заяву представником відповідача зазначається, що позивача, перед укладанням кредитного договору, було в письмовій формі ознайомлено як з умовами договору, так і з сукупною вартістю кредиту, крім того, повідомлено про особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Графік погашення заборгованості не укладався, оскільки, оскільки позивач обрав такий спосіб погашення кредиту як щомісячний мінімальний необхідний платіж, який є сумою, зазначеною у договорі. Такий вид платежу не передбачає складання графіку. Відсотки та комісія нараховуються на суму мінімального платежу і в разі вчасного погашення не змінюються. Вся необхідна інформація позивачу була надана, про що міститься його підпис. Позивач у період з 2008 року по 2014 рік виконував умови договору, а отже визнавав їх та погоджувався з ними. Також, позивач не надав докази того, що банком було введено його в оману. Таким чином, відповідачем дотримані всі положення закону при укладанні договорів, а тому підстави для задоволення позову відсутні. У пояснення на позовну заяву представник позивача вказує на порушення банком положень Закону України «Про захист прав споживачів», оскільки Пам'ятка клієнту «Автопакет» не містить повної дати її підписання, крім того, підписана вона позичальником лише 29.01.2008 року, тобто на наступний день після укладання договору. Крім того, зазначає про те, що складання графіку платежів є обов'язковим. Також вказує на введення банком позивача в оману та неповідомлення йому про можливі валютні ризики. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити на підставі обставин, зазначених у позові та поясненнях. Представник відповідача в судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленого відповідача. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Гуменюк А.І. від 02.03.2017 року відкрито провадження у даній справі. Відповідно до пункту 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу суду було призначено повторний автоматизований розподіл цивільної справи за позовом [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» Стрюкової Ірини Олександрівни про захист прав споживача та визнання договору недійсним. 22.11.2017 року вказану цивільну справу було передано до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 23.11.2017 року справу призначено до розгляду у судовому засіданні. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. Відповідно до ч. 2 ст.19 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку: 1) наказного провадження; 2) позовного провадження (загального або спрощеного); 3) окремого провадження. Відповідно до ч. 3 ст. 274 ЦПК України, при вирішенні питання про розгляд справи в порядку спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1)ціну позову; 2)значення справи для сторін; 3)обраний позивачем спосіб захисту; 4)категорію та складність справи; 5)обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 6)кількість сторін та інших учасників справи; 7)чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 8)думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження. А тому, вимог вищевказаної статті ЦПК України, ухвалою суду від 12.02.2018 року ухвалено розгляд справи здійснювати в порядку загального позовного та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 20.03.2018 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що 28.01.2008 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено договір «Автопакет» №19/П/14/2008-840 (далі - Кредитний договір), відповідно до умов якого, Банк надає Позичальнику у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти у сумі 10435 доларів США 64 цента в порядку і на умовах, визначених цим Договором на придбання автотранспортного засобу (а.с. 17-22). Відсотки за користування Кредитом розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 14,4 % відсотків річних. Нарахування відсотків за користування Кредитом здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредиту. Комісія за розрахунки за цим Договором складає 2.01 (два) відсотка від суми Кредиту і сплачується одноразово на дату видані/перерахування кредитних коштів. Банк надає Позичальнику Кредит з терміном погашення до 20 січня 2015 р. (п. 1.1.3, п. 1.1.4 Кредитного договору). Крім того, п. 1.2.1 Кредитного договору передбачено, що Банк відкриває позичальнику на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності відновлювальну кредитну лінію з лімітом 624 долари США 05 центів цента в порядку і на умовах, визначених цим Договором. При цьому, п. 1.2.3 Кредитного договору передбачено, що ідсотки за користування коштами в рамках ліміту Кредитної лінії розраховуються Банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 1,69% відсотків на місяць. Нарахування відсотків за користування коштами в рамках Кредитної лінії здійснюється за фактичну кількість днів у періоді (28-29-30-31/360) на залишок заборгованості. При розрахунку відсотків враховується день надання та не враховується день погашення Кредитної лінії. Банк надає Позичальнику Кредитну лінію з терміном погашення до 20 січня 2015 року. Пунктом 2 вказаного Кредитного договору закріплено порядок надання кредиту та кредитної лінії, сплату заборгованості. Зокрема, п. 2.2.1 визначено, що Позичальник повертає Кредит та сплачує Банку передбачені п.1.1.3.1. цього Договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 29243108001666/79230122 у порядку передбаченому п.2.2.3. цього Договору, шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 198 доларів США 48 центів. П. 2.2.2 закріплено, Позичальник повертає кошти, отримані в рамках Кредитної лінії, та сплачує Банку передбачені п. 1.2.3.1. цього Договору відсотки безготівковим перерахуванням або внесенням готівкових коштів на поточний рахунок № 29243108001666/79230122 у порядку передбаченому п.2.2.3. цього Договору, шляхом сплати суми мінімально необхідно платежу, розмір якого складає в доларах США. Строк кожного окремого траншу з 29 січня 2008 року по 19 січня 2009 року, розмір мінімально необхідного платежу 54,74. Крім того, як визначено п. 3.1.1 Кредитного договору, вякості забезпечення виконання Позичальником Зобов'язань щодо погашення Кредиту/Кредитної лінії, сплати відсотків та інших платежів, передбачених цим Договором, можливих штрафних санкцій, Позичальник передає в заставу Предмет застави, який належить Заставодацю на праві приватної власності. Предметом застави є автомобіль, марка DAEWOO модель LANOS TF69Y рік випуску - 2008, чорного кольору, заводський номер кузова [NUMBER] реєстраційний № [NUMBER], зареєстрований УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 23 січня 2008 року, який належить [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію [NUMBER] виданого тим же УДАІ ГУ МВС України в м. Києві 23 січня 2008 року. Вказаний договір підписаний сторонами. Як вбачається із вищезазначеного договору, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди з усіх істотних умов договору, про що свідчать підписи обох сторін у договорі. Даним договором чітко визначені зобов'язання сторін. Згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. вказаної статті визначено, що одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Згідно положень ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав і з наслідками, передбаченими законом. Як вбачається з умов кредитного договору, відповідач надав позивачу кошти на споживчі цілі, а тому особливості регулювання відносин сторін визначаються Законом України «Про захист прав споживачів». У справі про захист прав споживачів кредитних послуг держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору. Тим самим держава одночасно убезпечує добросовісного продавця товарів (робіт, послуг) від можливих зловживань з боку споживачів. Згідно із ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Позивач, обґрунтовуючи позовні вимоги вказує на те, що працівниками банку не було роз'яснено йому інформацію про кредитування, як передбачено Законом України «Про захист прав споживачів», проте, підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Як вбачається із Анкети-заяви позивача від 21.08.2008 року [PERSON] засвідчив, що він з умовами кредитування ознайомлений. Таким чином, Банк перед укладання даного договору надав у письмовій формі необхідну інформацію про умови кредитування та про орієнтовну сукупну вартість кредиту. Крім того, позивачем підписано пам'ятку клієнту «Автопакет», де визначені переваги та недоліки даного виду кредитування. Посилання представника позивача на те, що така пам'ятка не містить повної дати підписання, бо в ній не вказано рік та те, що підписана, на наступний день після підписання кредитного договору як на підставу для визнання кредитного договору недійсним суд вважає необґрунтованими, оскільки, дані про ознайомлення позивача з умовами кредитування містяться у анкеті-заяві. Відтак, позивач погодився з умовами договору та не ставив питання його недійсності протягом значного часу. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Ч. 1 ст. 638 ЦПК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Підпис позивача під договором свідчить про його ознайомлення з усіма його умовами, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Посилання позивача на те, що йому не було роз'яснено умов кредитування та не надано інформації про надання споживчого кредитну не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, оскільки, позивач підписав Кредитний договір, а отже погодився з його умовами, де чітко визначені зобов'язання сторін. Також, як встановлено судом, графік погашення заборгованість по Кредитному договору не укладався, оскільки, позивачем було обрано такий вид погашення заборгованості як мінімальний щомісячний платіж. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, 23.11.2010 року між Відкритим акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до Договору «Автопакет» №19/П/14/2008-840 від 28.01.2008 року (далі - Додаткова угода №1), а 21.06.2011 року між Публічним акціонерним товариством комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 2 до Договору «Автопакет» №19/П/14/2008-840 від 28.01.2008 року (далі - Додаткова угода №2). Даними угодами закріплювалися розмір щомісячних платежів, відсотки за користування коштами. Крім того, такі угоди містять графік повернення кредитних коштів (а.с. 23-42). Можливість укладення додаткових угод була передбачена Кредитним договором. Крім того, в даних угодах міститься підпис позивача про те, що з тарифами Банку він ознайомлений та згодний. Додатковою угодою №1, а саме п. 1.1.1, п. 1.1.2, передбачено, що при умові виконання Позичальником умов цього Договору, останньому протягом 6 місяців з листопада 2010 року по квітень 2011 року надається відстрочка сплати частини необхідного платежу, при цьому розмір необхідного платежу визначається в Додатку (Графіку) до цього Договору. Починаючи з травня 2011 року, Позичальник сплачує: суму в розмірі відстрочених протягом зазначеного в п.1.1.1. Договору періоду платежів згідно Додатку (Графіку) до цього Договору; комісію за консультації по кредитних операціях у розмірі 0,75% від суми залишку по Кредиту, розрахованої на день сплати. При цьому комісія сплачується одноразово протягом першого календарного місяця після закінчення періоду, зазначеного в п.1.1.1. Договору; суму в розмірі нарахованих та несплачених до зазначеного в п.1.1.1. Договору періоду платежів згідно Додатку (Графіку) до цього Договору; необхідний платіж у повному обсязі згідно Додатку (Графіку) до цього Договору до кінцевого терміну повернення Кредиту, встановленого п.1.1. Договору. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. За змістом ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів» нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Пункт 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, що затверджені Постановою Національного банку України №168 від 10.05.2007 року визначає, що Банк не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, унесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). В свою чергу відповідно до п. 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» послуга - діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб. В розумінні положень чинного законодавства України, зокрема, ст. 1056 ЦК України, послуга, яку надає банк споживачу, - надання грошових коштів. Згідно ч. 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. У разі коли зміна положення або визнання його недійсним зумовлює зміну інших положень договору, на вимогу споживача договір може бути визнаним недійсним у цілому (п. 2 ч. 6 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів»). В той же часВ той же, відповідно до ст. 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З врахуванням того, що позивач просить визнати Кредитний договір недійсним в цілому, а відтак, з врахуванням ст. 217 ЦК України та ст. 13 ЦПК України, суд не вправі вийти за межі позовних вимог, а недійсність одного пункту договору не може слугувати підставою для визнання його недійсним в цілому. Як на підставу для задоволення позову позивач посилається на те, що йому не було попереджено про валютні ризики, про що варто вказати наступне. Як зазначалося вище, позивача при укладенні договорів ознайомлювали з умовами кредитування, правами та обов'язками, іншою інформацією, надання якої передбачено чинним законодавством України. Статтею 192 Цивільного кодексу України передбачено, що законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Пункт 1.3. Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління НБУ N 49 від 08.02.2000 року, визначає, що використання іноземної валюта як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об'єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Діючим законодавством не передбачений стабільний курс долару США до національної валюти - гривні. Відповідно до ст.36 Закону України "Про Національний Банк України" офіційний курс гривні до іноземних валют встановлюється Національним банком. Згідно з ч. 1 ст. 8 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю", валютні курси встановлюються Національним Банком України за погодженням з Кабінетом міністрів України. Поряд с цим, Положення "Про встановлення офіційного курсу гривні до іноземних валют та курсу банківських металів", затвердженого Постановою Правління Національного Банку України N 496 від 12.11.2003 р., визначається, що офіційний курс гривні до іноземних валют, зокрема до долару США установлюється щоденно. Для розрахунку курсу гривні до іноземних валют використовується інформація про котирування іноземних валют станом на останню дату. З наведеного можливо зробити висновок, що стабільність курсу гривні до іноземних валют законодавчо не закріплена. Таким чином, при укладенні кредитного договору в іноземній валюті (доларах США) та беручи на себе певні обов'язки щодо погашення цього кредиту саме в доларах США, позивач повинен були усвідомлювати, що курс національної валюти України до долару США не є незмінним та враховувати підвищення валютного ризику за цим договором. Окрім того, п. 16 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» від 30.03.2012 року №5 визначено, що саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК, оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Ч. 3 ст. 12 ЦК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Разом із тим, судом не встановлено жодних обставин, які б свідчили про порушення прав позивача вказаним пунктом договору. Згідно ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею 629 ЦК України передбачено обов'язковість договору до виконання сторонами. Ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону. При вирішенні спору про визнання кредитного договору недійсним, судом враховувалися вимоги, додержання яких є необхідними для чинності правочину, зокрема вимоги статей 203, 215, 1054 ЦК України, Закону України «Про захист прав споживачів». Судом також враховувалися вимоги статей 536, 638 ЦК України з приводу того, чи було досягнуто між сторонами кредитного договору згоди щодо усіх істотних умов договору. Інші наведені позивачем обставини необхідності визнання договорів недійсними не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, не обґрунтовують необхідність задоволення позову. Згідно висновків Європейського суду з прав людини зазначеного у рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 09.12.1994 року №303А, п.2958 - суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов»язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються, Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов»язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий,що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов»язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Відтак, суд не знаходить за доцільне спростувати у вказаному рішенні кожному аргументу позивача, оскільки підстав для задоволення позову немає. Таким чином, Кредитний договір та додаткові угоди до нього є дійсними на даний час, а тому, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині скасування застави. Крім того, посилання позивача на введення його в оману банком не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. На підставі викладено та

Outcome: dismissed