Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-12 00:00:00

ПАТ "УкрСиббанк" звернувся до суду з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості, мотивуючи свої вимоги тим, що 12.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Кредитний договір, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 100000, 00 доларів США на строк та на умовах, передбачених Договором. Відповідач зобов'язався повертати кредит на умовах, передбачених Договором, повернувши кредит до 12.07.2017 року, із сплатою 13, 2 % річних. Позивач свої зобов'язання за договором виконав у повному обсязі, а відповідач умови договору не виконує, кредит та відсотки у повному обсязі не сплачує. Також у забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між Банком, [PERSON] та [PERSON] був укладений договір поруки. Станом на 15.06.2011 року у відповідачів виникла заборгованість у розмірі 888063, 36 грн. На підставі викладеного Банк звертається до суду з даним позовом, в якому просить суд стягнути з відповідачів солідарно на користь Банку заборгованість за кредитним договором у розмірі 888063, 36 грн. та судові витрати по справі. Заочним рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 16.08.2011 року позовні вимоги задоволено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 19.11.2012 року задоволено заяву представника ТОВ "Кей-Колект" та замінено сторону у виконавчому провадженні з ПАТ "УкрСиббанк" на ТОВ "Кей-Колект". Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 05.08.2015 року заочне рішення суду від 19.11.2012 року скасовано. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 06.10.2015 року провадження у справі зупинено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 28.12.2015 року провадження у справі відновлено. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 04.02.2016 року цивільну справу за позовом ТОВ "Кей-Колект" до [PERSON], [PERSON] про стягнення боргу об'єднано із цивільною справою за позовом [PERSON] до ПАТ "УкрСиббанк" про визнання недійсними договорів. 01.03.2016 року до суду надійшла заява представника ТОВ "Кей-Колект" про застосування строку позовної давності до позовних вимог [PERSON] 01.03.2016 року від [PERSON] надійшла до суду заява про зміну предмету позову, в якій він вказує про те, що договір про надання споживчого кредиту від 12.07.2017 року він не укладав, підпис на договорі не його, а тому договір є недійсним. Також позивач не підписував заяву на ім'я керівника ПАТ "УкрСиббанк" та не здійснював платежів за спірним кредитним договором. На підставі викладеного позивач [PERSON] просить визнати недійсним Договір про надання споживчого кредиту від 12.07.2007 року, укладений між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON]; визнати недійсним договір іпотеки, укладений між АКІБ "УкрСиббанк", [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] від 12.07.2007 року. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 01.03.2016 року призначено судово-почеркознавчу експертизу, у зв'язку з чим провадження у справі зупинено. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16.05.2016 року задоволено клопотання експерта про витребування доказів у справі. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 18.05.2017 року провадження у справі відновлено. 07.08.2017 року до суду надійшла заява [PERSON] про зміну підстави позову, відповідно до якої позивач просить визнати недійсними договори на підставі того, що вони не відповідають вимогам ст. 203 ЦК України. 20.03.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов ТОВ "Кей-Колект", відповідно до якого вказує, що оспорюваний кредитний договір [PERSON] не підписував, просить визнати його недійсним, а тому підстав для задоволення позову немає. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, заперечувала проти задоволення позову [PERSON], просила відмовити в його задоволенні. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, підтримав позов [PERSON], просив його задовольнити. Інші учасники справи у судове засідання не з'явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, про причини неявки не повідомили. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності нез'явившихся осіб, за наявних у справі матеріалів. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ "Кей-Колект" не підлягають задоволенню, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов'язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов'язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов'язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. В судовому засіданні встановлено, що 12.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON]. був укладений Кредитний договір. Відповідно до умов вказаного договору Банк надав відповідачу [PERSON] кредит у розмірі 100000, 00 доларів США на строк та на умовах, передбачених Договором. Відповідач зобов'язався повертати кредит на умовах, передбачених Договором, повернувши кредит до 12.07.2017 року, із сплатою 13, 2 % річних. 12.07.2007 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 58789, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, відповідно до якого іпотекодавці передали в іпотеку нерухоме майно, а саме - трикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно із ст. 525, 526 ЦК України зобов?язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору і одностороння відмова від зобов?язання не допускається. Частиною 1 статті 530 ЦК України визначено, що якщо у зобов"язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до вимог ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов"язання, на вимогу кредитора зобов"язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір не встановлений договором або законом. Згідно із ст. 629 ЦК України Договір є обов"язковим для виконання сторонами. Як вбачається з письмових матеріалів справи, Банк свої зобов"язання виконав у повному обсязі, надавши відповідачці грошові кошти у повному обсязі, що підтверджується заявою на видачу готівки, але при цьому відповідач зобов"язання за Кредитним договором у повному обсязі не виконує, у зв"язку з чим виникла заборгованість, що становить станом на 07.07.2010 року 888063, 36 грн. Статтею 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов"язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно із вимогами ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлено обов"язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У своїх позовних вимогах [PERSON] вказує про те, що він не підписував Договір про надання споживчого кредиту та заяву на ім'я керівника відділення Банку, а також не здійснював платежів за спірним кредитним договором. Судом було призначено почеркознавчу експертизу, на розгляд якої постановлено питання: чи був виконаний підпис власноручно [PERSON] на Договорі про надання споживчого кредиту № 11182653000. Проведення експертизи доручено експертам Київського науково-дослідного інституту судових експертиз. Відповідно до Висновку експертів за результатами проведення судово-почеркознавчої експертизи від 15.07.2014 року № 4561/4562/14-32 підписи від імені [PERSON], що містяться у договорі про надання споживчого кредиту № 11182653000 від 12.07.2007 року, виконані рукописним способом кульковою ручкою без попередньої технічної підготовки чи технічних засобів; підписи від імені [PERSON], що містяться у договорі про надання споживчого кредиту № 11182653000 від 12.07.2007 року, виконані не [PERSON], а іншою особою з наслідуванням його підпису. Відповідно до вимог ч.2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний стороною (сторонами). Згідно із ч.1 ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Статтею 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Відповідно до вимог ч.1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Вимога про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину може бути пред'явлена будь-якою заінтересованою особою. Частиною 2 статті 548 ЦК України визначено, що недійсне зобов'язання не підлягає забезпеченню. Недійсність основного зобов'язання (вимоги) спричиняє недійсність правочину щодо його забезпечення, якщо інше не встановлено цим кодексом. Статтею 15 ЦК України встановлено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно із ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду з захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусового виконання обов"язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Відповідно до вимог ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Статтею 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьої, п"ятою та шостою ст. 203 цього кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно із ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов"язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов"язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину... Правові наслідки, передбачені частинами першою та другою цієї статті, застосовуються, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідків окремих видів недійсних правочинів. Як встановлено при розгляді справи, [PERSON] оспорюваний кредитний договір від 12.07.2007 року не підписував, тобто свого волевиявлення на його укладення не виявляв, такий договір підлягає визнанню недійсним. Враховуючи те, що судом визнається недійсним кредитний договір, іпотечний договір був укладений на забезпечення виконання вказаного договору, а недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю, суд вважає, що і договір іпотеки від 12.07.2007 року також повинен бути визнаний недійсним. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов'язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов'язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов'язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позивачем [PERSON] наведено достатньо доказів на підтвердження підстав для визнання оспорюваних договорів недійсними, а тому його позовні вимоги є підставними та обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. При цьому позовні вимоги ТОВ "Кей-Колект" задоволенню не підлягають. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача ПАТ "УкрСиббанк" на користь [PERSON] підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 229, 40 грн. та витрати по сплаті експертизи у розмірі 3382, 50 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved