Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-18 00:00:00

У лютому 2015 року [PERSON] в своїх інтересах і інтересах малолітньої дитини [PERSON] звернувся до суду з даним позовом, в якому просила визначити порядок користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS]. У травні 2015 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні власністю, посилаючись на те, що він є власником житлової квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору міни від 27 квітня 2009 року, посвідченого приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вихватнюк Л.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 575. Спірна житлова квартира є його приватною власністю, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №36899446 від 28 квітня 2015 року. Рішенням Ладижинського міського суду Вінницької області від 04 лютого 2014 року шлюб між сторонами розірвано і з того часу між сторонами почались непорозуміння, суперечки та сварки. З метою запобігання таких ситуацій, враховуючи інтереси дитини, відповідач припинив постійне проживання у спірній квартирі. 23 квітня 2015 року [PERSON] з'явився до своєї квартири, проте замок вхідних дверей було замінено відповідачем без його згоди та попередження. У зв'язку з чим він не зміг потрапити до спірної квартири, ключі після заміни замків відповідач йому також не надала, що створило йому перешкоди у користуванні своїм житлом. Він звертався до правоохоронних органів, однак все виявилось марним. Вимоги [PERSON] щодо усунення перешкод в користуванні належним йому майном [PERSON] ігнорує. Ураховуючи те, що наявність його порушеного права як власника нерухомості є очевидною, тому звернувся до суду із даним позовом, в якому просить суд усунути йому перешкоди в користуванні власністю шляхом його вселення до спірної квартири та усунути йому перешкоди у користуванні спірним майном шляхом заборони [PERSON] вчиняти будь-які дії щодо загородження входу чи заміни замка вхідних дверей до спірної квартири, а також вирішити питання судових витрат. Ухвалою Ладижинського міського суду Вінницької області від 19 вересня 2016 року первісний позов [PERSON] в своїх інтересах та інтересах малолітньої дитини [PERSON] до [PERSON] про встановлення порядку користування житлом залишено без розгляду. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали цивільної справи, повно з`ясувавши обставини справи та перевіривши їх зібраними у справі доказами, яким дав належну оцінку, дійшов висновку про таке. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 08 лютого 2002 року по 12 лютого 2014 року, який був розірваний рішенням Ладижиського міського суду Вінницької області від 12 лютого 2014 року (а.с.4). Від даного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - сина [PERSON], [INFO]. Відповідно до нотаріально посвідченого договору міни квартири серії та номер 575 від 27 квітня 2009 року [PERSON] придбав у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с.46). Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності підтверджено, що власником квартири [ADDRESS] на підставі договору міни квартир є [PERSON] (а.с.48). Як вбачається з технічного паспорту на спірну квартиру, вона складається з 3-х кімнат житловою площею 35,7 кв.м., у тому числі 1-а кімната 10,8 кв. м, 2-а кімната 8,5 кв. м, 3-а кімната 16,4 кв. м, кухні площею 6,3 кв. м, вбиральні (сполученої) санвузлом 1,1 кв. м, ванної кімнати площею 2,1 кв. м, коридору площею 8,1 кв. м. Загальна площа квартири складає 54,3 кв. м (а.с.8-9). Відповідно до довідки КП "Ладжитлосервіс" № 2858 від 09 лютого 2015 року [PERSON], [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: квартира [ADDRESS] (а.с. 3-а). На підтвердження факту не допуску [PERSON] до спірної квартири надано заяву останнього від 23 квітня 2015 року, подану до Ладижинського МВ УМВС України у Вінницькій області та зареєстровану у журналі єдиного обліку за № 414 з якої вбачається, що останній звертався до органів внутрішніх справ із проханням прийняти міри до колишньої дружини [PERSON], яка без попередження та його згоди провела заміну замків на вхідних дверях квартири [ADDRESS] чим створила йому перешкоди у користуванні власним житлом (а.с. 49). Також згідно рапорту дільничного інспектора Ладижинського МВ УМВ України у Вінницькій області Терешко М.І. від 23 квітня 2015 року видно, що опитати [PERSON] по факту зміни замків на вхідних дверях спірної квартири та створенні [PERSON] перешкод щодо користування спірним майном не представилось можливим, оскільки остання на підставі ст. 63 Конституції України відмовилася від дачі будь-яких пояснень (а.с.51). Згідно відповіді в.о. начальника Ладижинського МВ УМВ України у Вінницькій області Бойко С.О. [PERSON] повідомлено, що його звернення від 23 квітня 2015 року розглянуто в поряду ст. 15 Закону України "Про звернення громадян", наказу МВС України від 10 жовтня 2004 року 1177 "Про затвердження Положення про порядок роботи зі зверненнями громадян і організації їх особистого прийому в системі Міністерства внутрішніх справ України" та встановлено, що в інформації, яка була отримана під час перевірки звернення відсутні будь-які відомості про вчинені кримінальні правопорушення, тому відомості в ЄРДР не вносилися (а.с.52). Дані правовідносини регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України та Житловим Кодексом УРСР. Відповідно до ст. 1 Протоколу 1 Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод та ч. 1 ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Рішенням Європейського суду по правам людини справа «Маркс (MARCKX) проти Бельгії» від 13.06.1979 року в пункті 63 стосовно статті першої Протоколу першого Європейської конвенції з прав людини зазначено, що визнаючи право будь-якої особи на безперешкодне користування своїм майном стаття перша по своїй суті є гарантом права власності. Частинами 2, 4 ст. 41 Конституції України передбачено, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися досуду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.ст. 1, 9 ЖК УРСР кожен має право на житло. Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно ст. 150 ЖК УРСР, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до ст. 155 ЖК УРСР жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Дана позиція висвітлена пунктом 1 ст. 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція) гарантує кожній особі окрім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов'язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21.02.1990 року). Згідно ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків, встановлених Конституцією України та законом. Статтею 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Відповідно до ст. 321 ЦК України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Таким чином, враховуючи факт звернення [PERSON] до правоохоронних органів з приводу наявності конфліктних відносин між сторонами та відсутності доступу до спірної квартири, суд приходить до висновку про наявність перешкод [PERSON] у користуванні належною йому квартирою. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] тому має право володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю, його право має бути захищено судом шляхом вселення в дану квартиру. Згідно норм ст. 3 ЦПК України кожна особа вправі звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваний прав, свобод чи інтересів, а в інтересах інших осіб, або державних чи суспільних інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог та заперечень. Суд не приймає до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В силу ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 212 ЦПК України, передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Виходячи з встановлених в судовому засіданні обставин справи, а також діючого матеріального закону, з урахуванням загальних засад цивільного судочинства відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 3 Цивільного Кодексу України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги за зуустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні власністю підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею так документально підтверджені судові витрати. За таких обставин, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судові витрати зі сплати судового збору. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved