Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-10 00:00:00

Позивач, [PERSON], звернувся в Зіньківський районний суд Полтавської області з позовом до Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області про визнання рішення протиправним та поновлення договору оренди землі. В судовому засіданні позивач, [PERSON], підтримав заявлені позовні вимоги в повному обсязі. Представник відповідача, Головного управління Держгеокадастру у Полтавській області позовні вимоги не визнав. Заслухавши позивача, який підтримав свої позовні вимоги, представника позивача, який підтримав позовні вимоги, представника відповідача, який не визнав позовні вимоги та дослідивши наявні матеріали справи, суд знаходить, що заявлені вимоги обґрунтовані і такі, що підлягають частковому задоволенню. Згідно ч. 2 ст. 27 ЦПК України, особи, які беруть участь у справі позовного провадження, для підтвердження своїх вимог або заперечень зобов'язані подати усі наявні у них докази або під час попереднього судового засідання, а якщо попереднє судове засідання у справі не проводиться - до початку розгляду справи по суті. У відповідності до ст.. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цивільно-процесуального кодексу України. Відповідно ст. 213 ЦПК України, - рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Як передбачено нормою ст. 2 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу та Закону України "Про міжнародне приватне право". Якщо міжнародним договором, згода на обов'язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Згідно положень пункту 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 Про судове рішення у цивільній справі, - рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв'язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 213 ЦПК). Рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Якщо є суперечності між нормами процесуального чи матеріального права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, то рішення є законним, якщо судом застосовано відповідно до частини четвертої статті 8 ЦПК норми, що мають вищу юридичну силу. У разі наявності суперечності між нормами законів (кодексів), що мають однакову юридичну силу, застосуванню підлягає той з них, який прийнято пізніше. При встановленні суперечностей між нормами права, які підлягають застосуванню при розгляді та вирішенні справи, суду також необхідно враховувати роз'яснення Пленуму Верховного Суду України, що містяться в постанові від 1 листопада 1996 року № 9 "Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя". Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. 10 ЦПК України, - цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи: роз'яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов'язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно ст. 212 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. 19 Конституції України, правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством Відповідно до ст.1 Закону України «Про оренду землі» (далі - Закон) оренда землі це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. В судовому засідані було встановлено, що 18 лютого 2015 року [PERSON] (далі - Позивач) звернувся до Головного управління Держземагенства у Полтавській області з клопотанням за вхідним номером 31-1615/0/17-15 про поновлення договору оренди земельної ділянки. Вказана земельна ділянка, із земель державної власності, площею 43,5 га, призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва і розташована за межами населеного пункту на території Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області. Зазначений договір оренди було зареєстровано у Зіньківському районному відділі Полтавської регіональної філії центру ДЗК 19 травня 2005 року за № 040555500002(далі - Договір). Позивач до вказаного клопотання додав всі наступні документи: технічну документацію на земельну ділянку; витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку; обмінний файл формату xml; проект договору оренди; копію Договору оренди; викопіювання; копії паспорту та ідентифікаційного коду [PERSON]. Жодних відповідей по направленому клопотанню протягом місяця Позивач не отримував. 07 травня 2015 року, з метою уточнення відомостей відносно поновлення договору оренди, Позивач направив повторне звернення до Головного управління Держземагенства у Полтавській області, у якому просив повідомити про результати розгляду його клопотання від 18.02.2015 року. Клопотання [PERSON] від 18.02.2015 року було зареєстровано під вхідним номером 31-1615/0/17-15. Відповідь на вказаний запит Позивач отримав лише 25.06.2015 року, особисто забравши відповідний лист з Головного управління Держземагенства у Полтавській області, хоча сам лист датується 04.06.2015 р. Відповідно до вказаного листа Головне управління Держземагенства відмовляє у поновленні оренди земельної ділянки, а також вказує на те, що вони вже надавали 24.03.2015 відповідь на його клопотання від 18.02.2015, де також вказували на те, що Позивачу відмовляють у поновленні договору оренди земельної ділянки на запропонованих ним умовах. Позивач отримав копію письмової відповіді на своє клопотання від 18.02.2015 року, лише 25.06.2015 року, самостійно забравши його з Головного управління Держземагенства у Полтавській області. Відповідності до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, орендар, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк (поновлення договору оренди землі). Позивач належно виконував умови договору оренди, жодних претензій до нього не було, а також посилань про невиконання ним умов Договору Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області у «листах» не зазначалося. Позивач використовував земельну ділянку за цільовим призначенням; своєчасно розраховувався по орендній платі; не мав заборгованості за орендою; дотримувався режиму природоохоронного використання земель. В звязку з цим, Позивач міг скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі. Реалізація зазначеного переважного права на поновлення договору оренди можлива лише за умови дотримання встановлених вищевказаною нормою певної процедури і строків (частини 2-5 статті 33 ЗУ «Про оренду землі»). Орендар, який має намір скористатися переважним правом на укладення договору оренди землі на новий строк, зобов'язаний повідомити про це орендодавця до спливу строку договору оренди землі у строк, встановлений цим договором, але не пізніше ніж за місяць до спливу строку договору оренди землі (ч.2 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі»). Відповідно до п. 8 Договору вказаний термін складає 90 днів, а тому, подавши клопотання до Головного управління Держземагенства у Полтавській області 18.02.2015 року, позивач виконав умови, необхідні для поновлення Договору. До листа-повідомлення про поновлення договору оренди землі орендар додав проект додаткової угоди (згідно ч.3 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі»). До клопотання від 18.02.2015 року позивач додав проект договору оренди, що фактично був проектом додаткової угоди про яку йдеться у ч.3 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі». При поновленні договору оренди землі, його умови можуть бути змінені за згодою сторін. У разі недосягнення домовленості щодо орендної плати та інших істотних умов договору переважне право орендаря на укладення договору оренди землі припиняється (ч.4 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі»), Головним управлінням Держземагенства у Полтавській області у встановлений ч. 5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі» термін - жодних заперечень не було, а тому слід вважати, що він погодився з умовами запропонованими Позивачем. Орендодавець у місячний термін розглядає надісланий орендарем лист-повідомлення з проектом додаткової угоди, перевіряє його на відповідність вимогам закону, узгоджує з орендарем (за необхідності) істотні умови договору і за відсутності заперечень, приймає рішення про поновлення договору оренди землі (щодо земель державної та комунальної власності), укладає з орендарем додаткову угоду про поновлення договору оренди землі. За наявності заперечень орендодавця щодо поновлення договору оренди землі орендарю направляється лист-повідомлення про прийняте орендодавцем рішення згідно ч.5 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі». Головне управління Держземагенства у Полтавській області в порушення вимог вказаної статті та вимог ст. ст. 15, 20 Закону України «Про звернення громадян», розглянув заяви Позивача та відповів не у встановлений термін, адже ксерокопія відповіді датується 24.03.2015 року, копії якої позивачем було отримано лише 25.06.2015 р.. Відповідно до правової позиції викладеної Варховним судом України у справі № 6-219 цс 14, для застосування частини першої статті 33 Закону України "Про оренду землі" та визнання за орендарем переважного права на поновлення договору оренди необхідно встановити наступні юридичні факти: орендар належно виконує свої обовязки за договором; орендар до спливу строку договору повідомив орендодавця у встановлені строки про свій намір скористатися переважним правом укладення договору на новий строк; до листа-повідомлення орендар додав проект додаткової угоди; орендодавець протягом місяця не повідомив орендаря про наявність заперечень та своє рішення. Позивач дотримався усіх необхідних вимог для поновлення Договору. Головне управління Держземагенства у Полтавській області, в свою чергу, не направило свого рішення Позивачу протягом місяця з дня отримання клопотання, а тому - фактично надало дозвіл на поновлення договору оренди. Відповідно до п. 7 Постанови від 16 квітня 2004 року №7 Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при розгляді справ за позовами до органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування в разі незгоди з рішеннями з питань, віднесених у галузі земельних відносин до їх компетенції (зокрема, про відмову в передачі земельної ділянки у власність чи користування, у продажі земельної ділянки, в наданні дозволу і вимог на розроблення проекту відведення земельної ділянки тощо), суд за наявності підстав для задоволення позову визнає рішення такого органу недійсним і зобов'язує його залежно від характеру спору виконати певні дії, передбачені його компетенцією (або не вчиняти чи припинити їх), на захист порушеного права, як цього вимагає законодавство, або надає право позивачеві вчинити певні дії для усунення порушень його права. За ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України, центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. Станом на момент звернення [PERSON] та отримання ним відповідей, діяло Державне агентство земельних ресурсів України. Відповідно до пункту 1 Положення про Державне агентство земельних ресурсів України, що затверджено Указом Президента України від 8 квітня 2011 року № 445/2011 Державне агентство земельних ресурсів України (Держземагентство України) є центральним органом виконавчої влади з питань земельних ресурсів та топографо-геодезичної і картографічної діяльності, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра аграрної політики та продовольства України, входить до системи органів виконавчої влади і забезпечує реалізацію державної політики у сфері земельних відносин та топографо-геодезичної і картографічної діяльності. У відповідності до Постанови Кабінету Міністрів України № 442 від 10.09.2014 р. «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», Державне агентство земельних ресурсів України повинно бути реорганізоване шляхом перетворення в Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру. Держгеокадастр діє на підставі Положення про Державну службу України з питань геодезії, картографії та кадастру затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 р. № 15. На момент звернення до суду реорганізація Держземагентства вже відбулася, а тому, органом, на який покладено право розпоряджатись земельними ділянками сільськогосподарського призначення державної власності є Держгеокадастр України та його територіальні органи. Територіальним органом щодо земельної ділянки, яка розташована в межах земель Ставківської сільської ради Зіньківського району Полтавської області і відносно якої укладено Договір оренди від 19.05.2005 року є Головне управління Держгеокадастру у Полтавській області. Представник відповідача не спростував доводів позивача щодо направлення відповіді та отримання її позивачем саме в місячний термін після звернення позивача до відповідача 18.02.2015 року. А тому позивач, відповідності до ч. 1 ст. 33 ЗУ «Про оренду землі», по закінченню строку, на який було укладено договір оренди землі, який належно виконував обов'язки за умовами договору, має переважне право перед іншими особами на укладення договору оренди землі на новий строк. Відповідно до ч.2 ст. 6 та ст. 627 Цивільного кодексу України сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Відповідно до п.п. 288.5.1- 288.5.2 ст. 288 Податкового Кодексу України розмір орендної плати встановлюється у договорі оренди, але річна сума платежу не може бути меншою 3 відсотків та перевищувати 12 відсотків нормативної грошової оцінки. Орендна плата за земельні ділянки, що перебувають у власності фізичних та юридичних осіб, переглядається за згодою сторін. Згідно ч. 1\~ст. 79 ЦК України\~судові витрати складаються з судового збору та витрат, повязаних з розглядом справи. За змістом ч.1\~ст.88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. На підставі викладеного та

Outcome: approved