Jurisdiction: civil
Date: 2021-02-03 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, мотивуючи свої вимоги тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2003 року по 21.03.2018 року. Від шлюбу сторони мають двох дітей - повнолітню дочку [PERSON] , [INFO] , та неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У період перебування сторін у шлюбі сторонами була придбана квартира [ADDRESS] за Договором іпотечного кредиту № 37/06-32М. Свідоцтво про право власності видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення міста Києва 16 травня 2003 року №827- С/КІ. Вказана квартира складається з трьох кімнат, жилою площею 46,70 м2. Дана квартира була придбана, як соціальне житло за програмою, затвердженою Головним управлінням житлового забезпечення Київської державної адміністрації від 04.09.2006 року, щодо встановлення пільг та часткового погашення Державою Україна кредиту у розмірі 25% для підтримки молодих сімей, в яких народилося двоє дітей. Юридично Договір іпотечного кредиту № 32 від 02.08.2006 року був підписаний відповідачем, а фактично позивачка за кошти, які отримувала від своїх рідних, сплачувала кредит за даним договором. Батько позивачки [PERSON] з липня 2006 року по сьогоднішній день надає фінансову допомогу позивачці та її дітям. Сума допомоги за даний період часу склала 500000, 00 грн. Дані кошти були витрачені на придбання одягу, їжі, медикаментів, меблів, відпочинок та оздоровлення дітей. Після того, як у Банку «Хрещатик» розпочалася процедура ліквідації, позивачка вимушена була укласти Договір позики від 09.01.2019 року зі своєю тіткою [PERSON] на суму 118000, 00 грн. Також відповідно до Акту позики позивачкою було отримано у борг від тітки грошові кошти на загальну суму 600000, 00 грн. Крім того, з заробітної плати та пенсії тіткою було також надано позивачці грошові кошти на загальну суму 160000, 00 грн. Відповідно до Звіту та Висновку від 27.03.2019 року про вартість об`єкта незалежної оцінки ринкова вартість квартири складає 810878, 00 грн. Отже з урахуванням незалежної оцінки ринкової вартості квартири та часток, сплачених за іпотечний кредит, позивачці належить 6/7 частин квартири, що в грошовому еквіваленті дорівнює 695038,00 грн., а частка відповідача становить 1/7, в грошовому еквіваленті дорівнює 115840, 00 грн. Відповідно до довідки від 14.02.2019 року № 5 про неотримання аліментів на утримання дитини [PERSON] з 01.10.2018 по 01.02.2019 у вказаний період аліменти не отримано. Щодо сплати аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , то відповідно до Розрахунку заборгованості аліментів від 11.03.2019 розмір заборгованості станом на 28.02.2019 становить 32476,01 грн. Отже сума заборгованості по аліментах на двох дітей становить 78350, 00 грн. На підставі викладеного позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] ; припинити за [PERSON] право власності на квартиру [ADDRESS] ; стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову компенсацію у розмірі 115840, 00 грн., що становить 1/7 вартості за квартиру [ADDRESS] ; судові витрати поділити між сторонами. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 12.06.2019 року відкрито провадження по цивільній справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 12.11.2019 року до суду надійшов Відзив на позов представника відповідача. Відповідно до заперечень, викладених у Відзиві, представник зазначає, що підстави, на які посилається позивачка, не відповідають дійсності, а вимоги позивачки є безпідставними, необгрунтованими та такими, що не відповідають дійсності, зважаючи на наступне. З 2014 року до початку 2018 року відповідач відповідно до графіку ротації військовослужбовців в зоні АТО періодично знаходився на сході України та в перервах між ротаціями проживав у спірній квартирі разом з родиною. З 01.04.2018 року відповідач постійно перебуває на службі на сході України в зоні АТО, як військовослужбовець збройних сил України, що підтверджується відповідною довідкою від 11.11.2019 року. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час перебування у шлюбі сторонами 17.05.2008 року придбана квартира [ADDRESS] . Дана квартира була придбана, як соціальне житло за програмою, затвердженою Головним управлінням житлового забезпечення Київської державної адміністрації від 04.09.2006 р. щодо встановлення пільг та часткового погашення Державою Україна кредиту у розмірі 25% для підтримки молодих сімей, в яких народилося двоє дітей. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 17.05.2008 року квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат, жилою площею 46,70 кв. м., загальною площею 91,00 кв.м., та належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.05.2008р. № 827-С/КІ. 18.09.2008 року з метою придбання вищезазначеної квартири відповідачем було укладено Договір іпотеки № ВКТ 591313 та отримано кредит у сумі 290204,27 грн., що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.11.2019р. Фактично сім`я проживала разом у спірній квартирі до 2017 року. Відповідач зазначає, що позивачка, починаючи з моменту укладення шлюбу і до 2017 року жодного дня не працювала та разом із дітьми знаходилась на повному утриманні чоловіка, тобто відповідача. Кошти на погашення кредиту, згідно Договору іпотеки, облаштування квартири та на ремонтні роботи сплачувались виключно відповідачем. Доводи позивачки про те, що спірна квартира набута позивачкою за час шлюбу, але за власні кошти, не підтверджені жодним доказом. Наразі позивачка проживає разом з дітьми у спірній квартирі, а відповідач постійно перебуває на службі на сході України у зоні АТО як військовослужбовець, учасник бойових дій. Крім того, відповідач зазначає, що заборгованості зі сплати аліментів на утримання неповнолітніх дітей він не має. Аліменти, визначені судовим рішенням, кожного місяця відраховуються з офіційної заробітної плати відповідача, що підтверджується відповідним Розрахунком від 11.11.2019р. Отже доводи позивачки про те, що нібито відповідач матеріально не допомагає дітям та має заборгованість зі сплати аліментів на утримання їх спільних дітей не відповідають дійсності та спростовуються належними та допустимими доказами. Крім того, у своїй позовній заяві позивачка вказує на те, що вона сама за кошти своїх рідних сплачувала кредит за даним Договором, а також про те, що її батько надає їй та її дітям фінансову допомогу, проте матеріали справи не містять доказів на підтвердження цього. Також не відповідають дійсності припущення позивачки про те, що нею сплачено кошти в рахунок погашення заборгованості за кредитом в сумі 187653.20 грн., розрахунок позивачки щодо визначення часток у спільній сумісній власності є необгрунтованим. Також відповідач ставить під сумнім Висновок щодо визначення вартості квартири, оскільки зазначена у Звіті вартість об`єкта нерухомості є значно нижчою, ніж ринкова вартість подібної квартири у місті Києві. Крім того, відповідач звертає увагу суду, що строк виконання зобов`язання за Договором іпотеки становив 28.11.2032 року, проте позивачка, маючи намір позбавити відповідача права володіння, користування та розпорядження своїм майном шляхом подання відповідної позовної заяви до суду, умисно достроково сплатила залишкову суму боргу за кредитом, хоча такої потреби не було, оскільки відповідач виконував свої зобов`язання за цим Договором вчасно. З боку кредиторів жодних претензій щодо погашення зобов`язання за цим кредитним договором не було. Отже, відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, вважає їх необгрунтованими та безпідставними, оскільки спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки [PERSON] набув її у власність у період шлюбу з [PERSON] . За вказаних обставин позивач за зустрічним позовом не вбачає підстав для відступлення від рівності часток подружжя при поділі спірної квартири, оскільки вказані позивачкою для цього підстави відсутні. 12.11.2019 року відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування жилим приміщенням. Зустрічний позов мотивований тим, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 24.10.2003 року по 21.03.2018 року. Під час шлюбу 17.05.2008 року подружжям була придбана квартира [ADDRESS] . Дана квартира була придбана, як соціальне житло за програмою, затвердженою Головним управлінням житлового забезпечення Київської державної адміністрації від 04.09.2006р. щодо встановлення пільг та часткового погашення Державою Україна кредиту у розмірі 25% для підтримки молодих сімей в яких народилося двоє дітей. Відповідно до Свідоцтва про право власності від 17.05.2008 року квартира [ADDRESS] складається з 3-х кімнат та належить [PERSON] на праві приватної власності. Свідоцтво видано на підставі Наказу Головного управління житлового забезпечення від 16.05.2008р. № 827-С/КІ. 18.09.2008 року з метою придбання вищезазначеної квартири позивачем за зустрічним позовом було укладено Договір іпотеки № ВКТ 591313 та отримано кредит у сумі 290204,27 грн. З 2014 року до початку 2018 року позивач за зустрічним позовом відповідно до графіку ротації військовослужбовців в зоні АТО періодично знаходився на сході України та в перервах між ротаціями проживав у спірній квартирі разом з родиною. З 01.04.2018 року він постійно перебуває на службі на сході України в зоні АТО, як військовослужбовець збройних сил України, що підтверджується відповідною довідкою від 11.11.2019 року. Позивач зазначає, що відповідачка за зустрічним позовом, починаючи з моменту укладення шлюбу і до 2017 року жодного дня не працювала та разом із дітьми знаходилась на повному його утриманні. Крім того, позивач зазначає, що заборгованості зі сплати аліментів на утримання дітей він не має, оскільки аліменти, визначені судовим рішенням, кожного місяця відраховуються з офіційної заробітної плати. На підставі викладеного позивач за зустрічним позовом просить суд визнати об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя; визнати право власності за [PERSON] на Ѕ частину квартири [ADDRESS] ; визначити порядок користування житловим приміщенням за наступним порядком: [PERSON] визначити кімнату 1 з балконом, площею 17, 3 кв.м., та один санвузол з душовою, [PERSON] з дітьми визначити кімнату 2, площею 17, 2 кв.м., та кімнату 3, площею 12,2 кв.м., та санвузол з ванною, у загальному користуванні сторін залишити кухню та коридор. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 12.11.2019 року прийнято зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя та визначення порядку користування жилим приміщенням до розгляду в одному провадженні з основним позовом. 03.02.2020 року від позивачки за первісним позовом до суду надійшли Відповідь на відзив на первісний позов та Відзив на зустрічну позовну заяву. Позивачка зазначає, що у зв`язку з тим, що у ВАТ КБ «Хрещатик» почалася процедура ліквідації вона, як поручитель, була змушена брати гроші у борг та погашати заборгованість. Тому розрахунок щодо визначення часток у спільній сумісній власності на спірну квартиру саме в розмірі 6/7 та 1/7 є абсолютно обґрунтованим та підтвердженим банківськими виписками. Аргументи та докази щодо неможливості поділу з відповідачем по Ѕ частині спірної квартири відповідачкою були надані в позовній заяві. Водночас відповідач за первісним позовом жодним документом та показами свідків не довів можливість поділу квартири. Враховуючи, що у спірній квартирі проживає чотири члена сім`ї, а житлова площа квартири становить 46,7 кв.м., визначення порядку користування квартирою призведе до значного погіршення умов інших членів сім`ї. На підставі викладеного [PERSON] просить суд первісний позов задовольнити в повному обсязі, а в задоволенні зустрічних позовних вимог відмовити. 19.02.2020 року представником позивача за зустрічним позовом подано до суду Відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву, відповідно до якого представник зазначає, що 03.02.2020 р. в судовому засіданні представником позивачки за первісним позовом подано Відповідь на відзив на первісний позов та відзив на зустрічну позовну заяву від 03.02.2020 р. Представник зазначає, що вказаний відзив подано з порушенням норм процесуального права, зокрема в частині того, що до вказаного відзиву на зустрічний позов не додано документи, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. Доводи, міркування [PERSON] викладенні у Відповіді на відзив на первісний позов та відзиві на зустрічну позовну заяву, зводяться до введення суду в оману щодо дійсних обставин справи та посилання на обставини, які жодним чином не стосуються обставин справи та предмету як первісного позову так і заявленого зустрічного позову. Жодного належного та допустимого доказу на підтвердження порушення зобов`язань [PERSON] , на підтвердження підстав для дострокового виконання зобов`язань, як і підстав для виконання зобов`язань за договором поруки позивачка за первісним позовом та відповідачка за зустрічним позовом не надала суду. Не стосуються предмету доказування і надані позивачкою за первісним позовом договір зі свідком та акт позики, які є сумнівними доказами та викликають сумніви в їх достовірності. Під час перебування у шлюбі Відповідач належним чином виконував обов`язки подружжя, утримував та забезпечував родину. З урахуванням викладеного відповідач за первісним позовом та позивач за зустрічним позовом в повному обсязі підтримує доводи, викладені у відзиві на позов та у зустрічному позові, вважає, що ним обґрунтовано заявлений зустрічний позов та застосовано норми матеріального права, які підлягають до застосування. Ухвалою Деснянського районного суду м. Києва від 27.07.2020 року задоволено клопотання представника позивачки про забезпечення доказів. У судовому засіданні позивачка та представник позивачки за первісним позовом повністю підтримали позовні вимоги первісного позову та просила їх задовольнити, у задоволенні позовних вимог зустрічної позовної заяви просили відмовити. Представник відповідача за первісним позовом заперечувала проти задоволення основного позову та просила задовольнити зустрічні позовні вимоги у повному обсязі. Вислухавши пояснення позивачки, представника позивачки, представника відповідача, допитавши свідків, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що з 24.10.2003 року сторони по справі перебували у зареєстрованому шлюбі. [INFO] у сторін по справі народилась донька [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. [INFO] у сторін народився син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 21.03.2018 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. У період перебування у шлюбі сторони по справі придбали нерухоме майно, а саме квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Договором № 010/06-100/28-38/1-06 про участь у фонді фінансування будівництва виду А частини площі житлового будинку [ADDRESS] . 02.08.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотечного кредиту №37/06-32М, відповідно до п. 1.1 якого Банк надає Позичальнику в порядку, передбаченому цим Договором, Положенням «Про порядок фінансово-кредитної підтримки молодих сімей та одиноких молодих громадян на будівництво (реконструкцію) житла в місті Києві», затвердженим рішенням Київської міської ради від 18 листопада 2004 року № 570/1980, довготерміновий іпотечний кредит в сумі 290204, 27 грн. для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 28 листопада 2034 року з встановленням графіку погашення кредиту відповідно до п. 4.4. цього Договору. 02.08.2016 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 37/06-32М-01, відповідно до умов якого Іпотекодавець, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з договору іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку майнові права на квартиру згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва №010/06-100/28-38/1-06 від 02.08.2006 року, укладеним Іпотекодавцем з Іпотекодержателем, згідно з яким Іпотекодержатель як Управитель зобов`язаний за кошти, внесені Іпотекодержателем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною проектною площею 90, 62 кв.м., вартістю 352052, 36, 36 грн., розташованої в [ADDRESS] та передати цей об`єкт Іпотекодавцю у власність. В забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Договором іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір поруки №37/06-32М-02 від 02.08.2006 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.11.2019 року вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] 15.09.2008 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін до договору іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року. 24.01.2019 року [PERSON] було погашено заборгованість за кредитним договором №37/06-32М у розмірі 116844, 20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1250083889.1 від 24.01.2019 року. Вирішуючи по суті позовні вимоги, суд враховує наступні вимоги діючого законодавства. Відповідно до статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Згідно з ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 статті 71 СК України). Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 163 Сімейного кодексу України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджується в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У своїх позовних вимогах [PERSON] просить визнати за нею право власності на квартиру [ADDRESS] , зважаючи на те, що грошові кошти, сплачені за квартиру, є її особистими коштами. Відповідач [PERSON] , заперечуючи проти задоволення основних позовних вимог, просить визнати спільним майном подружжя квартиру [ADDRESS] та визнати за ним право власності на Ѕ частину квартири. Як встановлено при розгляді справи, сторонами по справі у період шлюбу було придбано спірну квартиру [ADDRESS] . Так, 02.08.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотечного кредиту №37/06-32М, відповідно до умов якого Банк надав Позичальнику довготерміновий іпотечний кредит в сумі 290204, 27 грн. для інвестування в будівництво житла з кінцевим терміном погашення 28 листопада 2034 року з встановленням графіку погашення кредиту відповідно до п. 4.4. цього Договору. 02.08.2016 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір іпотеки № 37/06-32М-01, відповідно до якого Іпотекодавець, з метою забезпечення виконання власних зобов`язань, що випливають з договору іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року, передає, а Іпотекодержатель приймає в іпотеку майнові права на квартиру згідно з договором про участь у фонді фінансування будівництва №010/06-100/28-38/1-06 від 02.08.2006 року, укладеним Іпотекодавцем з Іпотекодержателем, згідно з яким Іпотекодержатель як Управитель зобов`язаний за кошти, внесені Іпотекодержателем, профінансувати будівництво об`єкту нерухомості, а саме: трикімнатної квартири [ADDRESS], загальною проектною площею 90, 62 кв.м., вартістю 352052, 36, 36 грн., розташованої в [ADDRESS] та передати цей об`єкт Іпотекодавцю у власність. В забезпечення виконання [PERSON] зобов`язань за Договором іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір поруки №37/06-32М-02 від 02.08.2006 року. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 11.11.2019 року вказана квартира зареєстрована на праві приватної власності за [PERSON] (а.с. 205, т. 1). 15.09.2008 року між ВАТ «КБ «Хрещатик» та [PERSON] був укладений Договір про внесення змін до договору іпотечного кредиту №37/06-32М від 02.08.2006 року (а.с. 175, т. 1). 24.01.2019 року [PERSON] було погашено заборгованість за кредитним договором №37/06-32М у розмірі 116844, 20 грн., що підтверджується квитанцією № 0.0.1250083889.1 від 24.01.2019 року. З наведеного вбачається, що кошти за спірну квартиру сплачено у повному обсязі, при цьому у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі сторонами було сплачено грошові кошти у розмірі 235208, 16 грн., а особисто позивачкою за первісним позовом [PERSON] після розірвання шлюбу було сплачено грошові кошти у розмірі 116844, 20 грн. Статтею 57 Сімейного кодексу України визначено, що особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 вищевказаної Постанови Пленуму від 21.12.2007 року встановлено, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Як зазначено у постанові Верховного Суду України від 05.04.2017 року у справі № 6-399цс17, статус спільної сумісної власності визначається такими чинниками, як час набуття майна та кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття). Норму статті 60 Сімейного кодексу України застосовано правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. З наведеного вище та встановлених у справі обставин можна зробити переконливий висновок про те, що спірна квартира була придбана у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, але частина кредиту у розмірі 116844, 20 грн. була сплачена [PERSON] вже після розірвання шлюбу, а тому суд вважає цю суму особистими грошовими коштами позивачки за первісним позовом. Визначаючи частки кожного з подружжя у праві власності на квартиру, суд зазначає наступне. Таким чином, частка позивачки за первісним позовом, що є особистою приватною власністю, у спірній квартирі становить 33, 19 %, при цьому частина квартири, що є об`єктом спільної сумісної власності становить 66, 81 %. Враховуючи такий розподіл часток, 66, 81 % є спільним сумісним майном подружжя, що підлягає поділу на загальних підставах. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що у порядку поділу спільного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , за позивачкою за первісним позовом повинно бути визнано право власності на 66, 595 %, а за відповідачем - право власності на 33, 405 %. Що стосується тверджень позивачки про те, що частина грошових коштів, що була сплачена за квартиру, була подарована її батьками та родичами, то суд зазначає наступне. Згідно із ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. В обґрунтування своїх позовних вимог [PERSON] вказує про те, що батько позивачки [PERSON] з липня 2006 року по сьогоднішній день надає фінансову допомогу позивачці та її дітям, при цьому сума допомоги за даний період часу склала 500000, 00 грн. Дані кошти були витрачені на придбання одягу, їжі, медикаментів, меблів, відпочинок та оздоровлення дітей. Після того, як у Банку «Хрещатик» розпочалася процедура ліквідації, позивачка вимушена була укласти Договір позики від 09.01.2019 року зі своєю тіткою [PERSON] на суму 118000, 00 грн.. Також відповідно до Акту позики позивачкою було отримано у борг від тітки грошові кошти на загальну суму 600000, 00 грн. Крім того, з заробітної плати та пенсії тіткою було також надано позивачці грошові кошти на загальну суму 160000, 00 грн. Враховуючи дані обставини, позивачка вважає, що грошові кошти, сплачені за спірну квартиру, є її особистими коштами. Допитані у судовому засіданні свідки з боку позивачки вказали про наступне. Так, свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона знає сім`ю [PERSON] , вона є кумою. Пояснила, що [PERSON] дуже давно не проживають однією сім`єю, до квартири [PERSON] переїздила тільки з дітьми, у житті дітей [PERSON] також участі не приймає. З 2008 року вони разом не проживають. Також вона допомагала сім`ї матеріально, коли у цьому була необхідність. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є тіткою [PERSON] . Певний час [PERSON] з чоловіком проживали в її квартирі. Вона завжди допомагала [PERSON] матеріально, придбавала речі для неї та дітей. У 2008 році [PERSON] пішов з сім`ї, [PERSON] залишилася одна з двома дітьми. У 2008 році [PERSON] переїхала до нової квартири, вона постійно приїздила до них у гості, привозили продукти, надавала грошові кошти, оплачувала лікування дітей. У 2012 році [PERSON] повернувся до сім`ї. Сума грошових коштів, що була передана [PERSON] за багато років, дуже велика, тому вони склали Акт позики, щоб підтвердити дані обставини. Свідок також зазначила, що вона мала можливість надавати такі кошти, оскільки працювала на двох роботах, здавала в оренду свою квартиру. Також вона надавала [PERSON] грошові кошти у розмірі 180000, 00 грн. для погашення кредиту за квартиру, але вона не наполягає на поверненні даних коштів. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що він є батьком позивачки. Зазначив, що за 13 років він передав [PERSON] приблизно 500000, 00 грн. Надавали вони грошові кошти щомісячно у сумі приблизно 3500, 00 грн. Приблизно у 2008 році відповідач пропав і повернувся до сім`ї лише у 2012 році, тому вони з дружиною повністю забезпечували дочку та онуків. Грошові кошти вони передавала дочці, а тому ніяких письмових доказів у них немає. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що вона є матір`ю позивачки. З 2008 по 2012 роки зять з дочкою не проживав. Коли придбали квартиру, то дочка самостійно займалася ремонтом та переїздом, оскільки [PERSON] в цей час у сім`ї не було. Вона постійно приїздила до дочки, привозила продукти, грошові кошти. Також вони щомісячно з чоловіком надавали дочці грошові кошти у різних сумах. Але слід зазначити, що жодних належних та достовірних доказів на підтвердження того, що батьки позивачки подарували їй вказані кошти, суду надано не було. Крім того, відсутні будь-які підтверджуючі письмові докази щодо укладення договору дарування грошових коштів. Покази свідків у даних правовідношеннях не можуть бути належним та допустимим доказом для підтвердження факту дарування коштів батьками відповідачці. Крім того, цивільне законодавство для договору дарування грошових коштів (валютних цінностей) встановлює вимоги до оформлення - письмова форма та нотаріальне посвідчення. Тобто, факт дарування грошових коштів позивачці міг би бути доведений лише нотаріально посвідченим договором дарування. Доведення факту передачі грошових коштів показаннями свідків діючим законодавством не передбачено. Аналогічна позиція підтримується і Верховним Судом, який у постанові від 22.07.2019 року у справі № 362/3010/15ц вказав про те, що конструкція норми статті 60 Сімейного кодексу України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Отже, у сімейному законодавстві діє принцип спільності майна подружжя, відповідно до якого частки чоловіка і дружини є рівними. За загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час любу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу, може бути спростована й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Також у постанові вказано і проте, що в силу ст.. 59 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування, зокрема, показання свідків не можуть бути належним доказом на підтвердження набуття майна за особисті кошти однією із сторін. Зважаючи на викладене, твердження відповідачки щодо дарування коштів батьками судом до уваги не приймаються. Що стосується Договору позики від 09.01.2019 року, укладеного позивачкою з тіткою, то слід зазначити, що даний Договір був укладений позивачкою вже після розірвання шлюбу, а тому суд вважає, що він не може бути прийнятий судом до уваги при вирішенні питання про розподіл спільного майна подружжя. Що стосується Акту позики від 09.01.2019 року, то слід зазначити, що така форма угоди не передбачена діючим законодавством. Крім того, вказаний акт складений за період з січня 2008 року по 09.01.2019 року, але при цьому не може слугувати належним та допустимим доказом на підтвердження того, що вказані грошові кошти були подаровані позивачці особисто, а не були надані для сім`ї її тіткою. Зважаючи на викладене вище, встановлені у справі обставини та вимоги діючого законодавства, суд вважає, що вказані Договір позики та Акт позики не можуть прийматися судом до уваги, як належний та допустимий доказ. Що стосується позовних вимог [PERSON] про визначення порядку користування жилим приміщенням, то слід зазначити наступне. Судом встановлено, що спірна квартира [ADDRESS] складається з трьох ізольованих кімнат, площею 17, 3 кв.м., 17, 2 кв.м. та 12, 2 кв.м. На даний час у квартирі зареєстровані та проживають чотири особи - позивач за зустрічним позовом [PERSON] , відповідачка за зустрічним позовом [PERSON] та їх діти [PERSON] , 1998 року народження, [PERSON] , 2006 року народження. Як встановлено при розгляді справи, на даний час між сторонами відсутній порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до вимог ч. 1, 2 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. У своїх позовних вимогах позивач за зустрічним позовом просить встановити наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: виділити у користування позивачу кімнату, площею 17, 3 кв.м. разом з лоджією та вбиральнею; відповідачці за зустрічним позовом виділити житлову кімнату, площею 17,2 кв.м., житлову кімнату, площею 12,2 кв.м., вбиральню; в загальному користуванні сторін залишити кухню та коридор. Як вбачається з письмових матеріалів справи, доля кожного із співвласників у житловій площі квартири становить: позивача за зустрічним позовом - 33, 405 %, відповідачки - 66, 595 %. Суд вважає, що при визначенні таких часток кожної із сторін у праві власності на квартиру, повинен бути встановлений наступний порядок користування жилим приміщенням, а саме: позивачу за зустрічним позовом виділити у користування кімнату, площею 12, 2 кв.м., відповідачці за зустрічним позовом - кімнати, площею 17, 3 кв.м., та 17, 2 кв.м. Місця загального користування слід залишити у спільному користуванні співвласників. Суд вважає, що саме такий порядок користування жилим приміщенням не буде порушувати прав всіх співвласників, оскільки це жодним чином не впливає на частку кожного співвласника у праві власності, не змінює ці частки. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] у частині визначення порядку користування жилим приміщенням. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтями 10-13 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до вимог ст. 76-83 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Проаналізувавши вищевказані норми діючого законодавства та встановлені у справі докази та обставини, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] та зустрічні позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню. Що стосується вимог позивачки [PERSON] про стягнення витрат на правничу допомогу, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат : 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою , включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно із ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. А тому Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність"). Також діючим законодавством передбачено, що при визначенні розміру компенсації суду слід враховувати (а сторонам доводити) розумність витрат, тобто відповідність понесених стороною витрат складності, обсягу та характеру наданої адвокатом (іншим фахівцем) допомоги. На доведення обсягу наданої правової допомоги суду може бути надано як доказ докладний письмовий звіт адвоката у конкретній справі, адресований клієнту. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (наприклад, квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). При цьому недопустимими є документи, які не відповідають встановленим вимогам (наприклад, особисті розписки адвоката про одержання авансу). До складу витрат включаються лише фактично сплачені стороною або її представником витрати. Як вбачається з письмових матеріалів справи, позивачкою 27.02.2018 року був укладений Договір про надання правової допомоги з адвокатом Лисенком В.А. Позивачкою 27.02.2018 року було сплачено адвокату в рахунок оплати юридичних послуг грошові кошти у розмірі 70000, 00 грн., що підтверджується товарним чеком. Але слід зазначити, що умовами Договору від 27.02.2018 року не було визначено розмір гонорару, також суду не було надано доказів на підтвердження розумності витрат, тобто відповідності понесених стороною витрат складності, обсягу та характер наданої адвокатом допомоги (наприклад письмовий звіт адвоката чи відповідний розрахунок). Крім того, суд вважає, що з урахуванням вимог діючого законодавства товарний чек не може бути належним доказом на підтвердження понесених позивачкою витрат на правничу допомогу. Зважаючи на викладене вище, суд приходить до висновку, що підстав для стягнення витрат на правничу допомогу на користь позивачки немає. На підставі викладеного,

Outcome: partial