Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-17 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Державної пенітенціарної служби України (далі по тексту - відповідач) про відшкодування моральної шкоди Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 23.09.2005 року до 23.08.2015 року перебував на службі в Державній пенітенціарній службі України. 23.05.2018 року його було звільнено через хворобу, а з 02.09.2015 року встановлено II групу інвалідності захворювання пов'язаного з проходженням служби в органах внутрішніх справ. Таким чином, [PERSON] набув права на отримання одноразової грошової допомоги, передбаченої чинним законодавством щодо її виплати у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції. 24.11.2015 року відповідачем встановлено розмір одноразової допомоги в сумі 34 875,00 грн. замість 275 600,00 грн. Починаючи з грудня 2015 року позивач почав звертатись до різних органів влади з метою відстоювання своїх законних прав та інтересів, пов'язаних з виплатою допомоги в належному розмірі, щоразу відчуваючи психічне та моральне перенапруження, яке йому категорично протипоказане, потрапляючи в стресові ситуації, які спричиняли стійкі розлади здоров'я з послідуючим його частковим відновленням лише в умовах стаціонарного лікування. Крім того, внаслідок відсутності коштів у позивача не було можливості належним чином піклуватися про дружину, в якої погіршився стан здоров'я і вона стала інвалідом другої групи. Завдану моральну шкоду позивач оцінює у 725 000,00 грн., що прирівнюється до 500 мінімальних зарплат станом на час подання позовної заяви. Посилаючись на викладене, позивач просив суд стягнути з відповідача заподіяну позивачу моральну шкоду в сумі 725 000,00 грн. У судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив суд їх задовольнити. Представник відповідача заперечувала проти задоволення позовних вимог та просила суд відмовити в їх задоволенні. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦК України). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Малинникова О.Ф. від 15 лютого 2017 року було відкрито провадження по даній цивільній справі. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017 року, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В зв'язку з перебуванням судді Малинникова О.Ф. на лікарняному на підставі розпорядження керівника апарату №01-08-597 від 11.06.2018 року було проведено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи. 11.06.2018 року цивільна справа надійшла до провадження судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А., а ухвалою судді від 13.06.2018 року призначено підготовче судове засідання та ухвалено розгляд справи здійснювати за правилами загального позовного провадження. Протокольною ухвалою суду від 18.09.2018 року відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про відкладення розгляду справи та закрито підготовче судове засідання, призначено справу до розгляду по суті. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, оцінивши в сукупності надані докази, приходить до наступних висновків. Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.05.2016 року встановлено, що набрала законної сили, встановлено, що позивач з 23 вересня 2005 року по 23 серпня 2015 рік проходив службу в управлінні Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області. Згідно наказу № 143о/с, 03.08.2015 був звільнений зі служби за п.64 пп. "б" Положення про проходження служби рядовим і начальницьким складом органів внутрішніх справ. За результатами визначення у застрахованої особи ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, згідно довідки серія 10 ААА № 005238, на підставі акта огляду медико-соціальної експертної комісії серії 12 ААА № 193317 від 05.10.2015, 02.09.2015 позивачу встановлено ступінь втрати професійної працездатності 75%. Згідно довідки до вищезазначеного акта огляду, серія 12 ААА № 193317 від 05.10.2015, позивачу з 02.09.2015 встановлено другу групу інвалідності, з причин захворювання пов'язаного із проходженням служби в органах внутрішніх справ України. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Вказаною Ухвалою Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10.05.2016 року визнано протиправним та скасувати рішення Державної пенітенціарної служби України (протокол №10-15 від 124.11.2015) в частині визначення суми одноразової грошової допомоги [PERSON] в розмірі 34875,00 грн. та зобов'язано Управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області нарахувати та виплати [PERSON] одноразову грошову допомогу у разі загибелі (смерті), поранення або інвалідності з урахуванням вимог Закону України "Про внесення змін до ст. 23 Закону України "Про міліцію" щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції" та постанови Кабінету Міністрів України №850 від 21.10.2015, з урахуванням виплачених сумм (а.с. 23-25). Постановою Київського Апеляційного адміністративного суду від 13.07.2016 року постанову Уманського міськрайонного суду Черкаської області від 10 травня 2016 року в частині зобов'язання Управління Державної пенітенціарної служби України в Черкаській області нарахувати та виплати [PERSON] одноразову грошову допомогу скасовано та в цій частині прийнято нову постанову про часткове задоволення позову. Зобов'язано Державну пенітенціарну службу України призначити [PERSON] одноразову грошову допомогу у розмірі, передбаченому частиною шостою статті 23 Закону України «Про міліцію» № 565-XII від 20.12.1990 у редакції Закону України «Про внесення змін до статті 23 Закону України «Про міліцію» щодо виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) або каліцтва працівника міліції» № 208-VIII від 13.02.2015 (а.с. 38-40). Як вбачається із матеріалів справи, дружина позивача [PERSON] перебувала на лікуванні в Уманській центральній районній лікарні з 04.01.2016 року по 13.01.2016 року, а [PERSON] - з 26.02.2016 року по 07.03.2016 року (а.с. 16-20). Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті (ч. 1 ст. 1167 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно зі ст. 1174 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. З наведених вимог закону вбачається, що шкода, яка завдана фізичній особі незаконною дією чи бездіяльністю органу державної влади та їх посадових осіб відшкодовується саме державою незалежно від вини цих органів. Крім того, як вказано у постанові Верховного суду України від 08.11.2017 року у справі № 6-99цс17, з урахуванням положень пункту 10 частини другої статті 16, статей 21, 1173 та 1174 ЦК України шкода, завдана зазначеними органами чи (та) особами, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування лише у випадках визнання вказаних рішень незаконними та їх подальшого скасування або визнання дій або бездіяльності таких органів чи (та) осіб незаконними. Згідно із Правовою позицією Верховного Суду України у справі № 6-3139цс16: «Відповідно до частини другої статті 124 Конституції України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно із статтями 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист в суді свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства, зокрема, шляхом відшкодування моральної шкоди. В зазначеній категорії справ відповідачем може бути лише держава, а не органи, які діють від імені держави та виконують покладені на них державою функції». Разом із тим, позивач, обираючи спосіб захисту свого цивільного права, звернувся до суду із позовом про відшкодування шкоди, завданої неправомірними рішеннями органу державної влади, визначив відповідача саме Державну пенітенціарну службу України, яка діє від імені держави та виконує покладені на неї державою функції. Проте, позивач не залучає до участі у справі Державне казначейство України, до повноважень якого належить питання про здійснення оплати за судовим рішенням у справі про стягнення коштів з держави. Згідно ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав . Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов'язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У відповідності до п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України N 4 від 31.03.95 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди», під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості (п. 9 вказаної Постанови). В даному випадку позивач не довів наявності причинно-наслідкового зв'язку між завданою позивачу шкодою та діями з боку відповідача, які це спричинили. Крім того, позивачем не надано доказів завдання йому моральної шкоди та не обґрунтовано її розмір, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, враховуючи те, що її розмір не може визначатись за критерієм визначення мінімальної заробітної плати. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на вказане, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог, з урахуванням звернення позивача із позовом про відшкодування шкоди саме до Державної пенітенціарної служби України. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed