Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-05 00:00:00

У грудні 2019 року позивач звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання непрацездатної матері. В обґрунтування позовних вимог зазначивши, що відповідач є її сином. Відповідно до пенсійного посвідчення вона є пенсіонеркою, хворіє на ряд хронічних захворювань, а тому потребує матеріальної допомоги, яку відповідач, як син, їй не надає. За таких обставин, просила суд стягнути з відповідача [PERSON] на її користь щомісячно аліменти в розмірі 2000,00 грн. У судовому засідання позивач [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Зокрема пояснила, що вона є пенсіонеркою, отримує невелику пенсію, має ряд захворювань, у зв`язку із чим раз на рік проходить лікування у лікарні. Крім того, має захворювання, як то гіпертонічна хвороба, у зв`язку з чим витрачає кошти на придбання необхідних ліків. Вона має ще молодшого сина, який є інвалідом 3 групи, і який надає їй матеріальну допомогу кожного місяця. Представник позивача [PERSON] підтримав позов в повному обсязі та просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Зокрема пояснив, що позивач є пенсіонеркою, непрацездатною особою, потребує матеріальної допомоги, яку відповідач, як син, повинен надавати. Відповідач [PERSON] заперечував проти позову, підтримавши наданий письмовий відзив на позов (а.с.26-27). Представник відповідача Скочко О.А. заперечувала проти заявлених позовних вимог, підтримавши наданий відзив на позов та зазначивши проте, що на утриманні відповідача знаходиться неповнолітня дитина. Крім того, позивач жодного разу не зверталася до відповідача за допомогою, нею не доведено позовні вимоги в частині обґрунтування заявленої суми та не надано жодного доказу на необхідність допомоги в такому розмірі. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції" роз`яснено, що відповідно до статей 55, 124 Конституції України та статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлено, що [PERSON] є сином [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження, копія якого наявна в матеріалах справи, та не заперечується сторонами. [PERSON] є пенсіонеркою, що підтверджується посвідченням серії [NUMBER] . Згідно з вимогами ст. 202 Сімейного Кодексу України, повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Відповідно до ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. При вирішенні питання про стягнення аліментів на батьків слід враховувати, що вказане право батьків, якому кореспондує обов`язок повнолітніх дітей виникає за наявності двох умов: непрацездатності батьків та наявності у них потреби у матеріальній допомозі і не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина. Моментом виникнення обов`язку утримувати своїх батьків є наявність усіх перерахованих умов. Відповідно до роз`яснень наданих у постанові Пленуму Верховного Суду України №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (ст. 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (ст. 204 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК України при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. Аналіз указаних норм матеріального права дає підстави для висновку, що аліментні зобов`язання у дочки, сина на утримання батьків можуть бути призначені за наявності юридичних складових сукупності певних умов, а саме: мати, батько не були позбавлені батьківських прав та не ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків; непрацездатність матері, батька; потреба в матеріальній допомозі; нижчий від прожиткового рівень матеріального забезпечення. Крім того, суд рахує, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Свідченням такої потреби є отримання матір`ю чи батьком доходів, які є меншими за прожитковий мінімум. Згідно діючого законодавства, держава забезпечує необхідним утриманням непрацездатних осіб - пенсією за віком, пенсією з інвалідності, державною допомогою тощо. Тому при постановленні рішення слід зважати на розмір такого державного утримання і ставити його у залежність із прожитковим мінімумом. Відповідно до Закону України «Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії» прожитковий мінімум - це вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування, а також мінімального набору непродовольчих товарів та мінімального набору послуг, необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості, а згідно з п.1.2. Методики визначення прожиткового мінімуму на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, затвердженої спільним Наказом Міністерства праці та соціальної політики України, Міністерства економіки України та Державного комітету статистики України від 17.05.2000 № 109/95/157 - прожитковий мінімум на одну особу та для осіб, які відносяться до основних соціальних і демографічних груп населення, складається з вартісних величин: набору продуктів харчування, достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я; мінімального набору непродовольчих товарів, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості; мінімального набору послуг, необхідного для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність з 01 січня 2020 року встановлено 1638 грн. (ст.7 Закону). Судом також встановлено, що [PERSON] перебуває на обліку в Лівобережному об`єднаному управлінні Пенсійного фонду України в м. Дніпрі в Дніпропетровській області та отримує пенсію за віком у розмірі 2000,00 грн., що підтверджується довідкою (а.с.38). Отже, [PERSON] отримує пенсію в розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому її не можна вважати особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні частини першої статті 202 СК України. Водночас, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що мати чи батько не потребують матеріальної допомоги. Позивач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що окрім пенсії інших джерел доходів вона не має. Пенсія, яку вона отримує, не забезпечує їй необхідного мінімуму проживання. Водночас, судом встановлено, що позивач рухомого або нерухомого майна у власності не має, проживає у частині домоволодіння, яка належить її молодшому сину [PERSON] , який кожного місяця надає їй кошти на оплату комунальних послуг. Що стосується наявності хронічних захворювань, потреби у прийнятті ліків, необхідності придбання кожного року санітарно-лікувальної путівки, то суд зазначає, що позивачем ані в позові, ані в судовому засіданні не надано доказів які б свідчили про недостатність отриманої нею пенсії, та про те, що пенсія не покриває її видатки, як і не надано жодного доказу витрат на придбання ліків, їх вартості, щомісячних витрат позивача у зв`язку із наявністю захворювань. Судом за клопотанням учасників судового розгляду допитано свідків. Так, свідок [PERSON] суду пояснила, що їй відомо наявність у позивача проблем зі здоров`ям, вона кожного року перебуває у лікарні на лікуванні, бачила, що позивач приймає щоденно ліки. Проте, які ліки, скільки витрачає позивач на їх придбання, чиї кошти витрачає, свідку не відомо. Свідок [PERSON] пояснила, що восени 2019 року бачила два рази позивача на автовокзалі м. Дніпра з паперами, остання спілкувалася з водіями маршрутних таксі, що свідчило про те, що [PERSON] працює. Свідок [PERSON] суду пояснила, що у 2018 році декілька разів на ж/м Фрунзенський у м. Дніпро бачила [PERSON] з блокнотом, вона спілкувалася з водіями маршрутних таксі, що свідчило про те, що остання працює. Згідно із ст.12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2 ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Підсумовуючи наведене, суд вважає, що позивач не надала суду належних доказів її щомісячних витрат і її нужденності у щомісячній допомозі в розмірі 2000 грн., а тому позов таким, що не підлягає задоволенню. Враховуючи результат розгляду справи, те, що позивач звільнена від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок держави.

Outcome: dismissed