Jurisdiction: civil
Date: 2020-12-09 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства "Рівнеазот", в якому просить стягнути з ПрАТ "Рівнеазот" на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 162 752,10 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [PERSON] працював на ПрАТ "Рівнеазот" та був звільнений 03 жовтня 2017 року за власним бажанням у зв`язку з невиконанням власником законодавства про працю. Проте, при звільненні йому не була виплачена заборгованість по заробітній платі. Вказує, що 29 травня 2018 року рішенням Рівненського міського суду Рівненської області по справі № 569/6601/18 стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 489,23грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2017 року по 11 квітня 2018 року в розмірі 53 027,00грн. Оскільки фактичний розрахунок із [PERSON] проведено 15 листопада 2019 року та враховуючи період, за який вже стягнено середній заробіток, тому з ПрАТ "Рівнеазот" підлягає стягненню на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку за наступний період, а саме: з 12 квітня 2018 року по 14 листопада 2019 року в сумі 162 752,10 грн. Представник ПрАТ «Рівнеазот» - адвокат Поляк І.В. подала суду відзив на позовну заяву, в якому просить зменшити заявлену до стягнення з ПрАТ "Рівнеазот" суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні до 3 000,00 грн., з послідуючим утриманням з цієї суми податків і обов`язкових платежів. З огляду на очевидну неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 3 000,00 грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Також вказує, що у відповідача наявні поважні причини та об`єктивні обставини, які мають істотне значення та підтверджують відсутність вини щодо несвоєчасного виконання своїх зобов`язань по виплаті заробітної плати перед позивачем, зокрема зазначає, що ПАТ "Рівнеазот" не отримало всіх належних сум за надані послуги від РОВКП "Рівнеобводоканал", окрім того, з 07 березня 2017 року на підприємстві повністю обмежили поставку природного газу, не давши змоги виробити продукцію. Наказом №293 від 10.04.2017 року було повністю припинено виробничу діяльність структурних підрозділів підприємства та оголошено вимушений простій з нарахування працівникам двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу). Окрім того, у зв`язку з великою кількістю звернень працівників про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, сума виконавчого провадження зростає і становить 61 280 194,00грн., що підтверджується новою постановою про арешт коштів боржника від 13 вересня 2019 року, а тому такий майновий тягар зі сплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є обтяжливим та непосильним для ПрАТ "Рівнеазот". При цьому, просить врахувати пропуск строку звернення до суду. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просить їх задоволити. Представник відповідача в судове засідання не з`явилася, повідомлялася про час та дату розгляду справи належним чином, 02.12.2020 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області подала заяву, в якій просить розгляд справи проводити у її відсутність. Заслухавши думку позивача, дослідивши матеріали справи та наявні в них докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги пiдлягають до часткового задоволення. Судом встановлено, що [PERSON] перебував у трудових відносинах з ПрАТ "Рівнеазот". 03 жовтня 2017 року згідно наказу №2645-ВК [PERSON] був звільнений з ПрАТ "Рівнеазот" за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] . Відповідно до довідки про суми, які належать до виплати при звільненні № 1254 від 29.03.2018 року [PERSON] належать до виплати 8 489,23 грн. Відповідно до довідки про середню заробітну плату № 1255 від 29.03.2018 року середньогодинна заробітна плата [PERSON] становить 50,9880 грн. На підставі рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 29 травня 2018 року по справі №569/6601/18 з ПрАТ «РІВНЕАЗОТ» на користь [PERSON] стягнуто заборгованість по заробітній платі в розмірі 8 489,23 грн. згідно довідки від 29 березня 2018 року № 1254; середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з жовтня 2017 року по 11 квітня 2018 року в розмірі 53 027,00 грн. Як вбачається з копії витягу з банківської виписки по рахунку [PERSON] в ПАТ "Банк" Кліринговий Дім" позивачу 15.11.2019 року було зараховано 62 221,03 грн. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Статтею 117 КЗпП України встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наведених у пункті 20 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі статті 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку. Враховуючи те, що відповідач на час звільнення позивача не здійснив з ним остаточний розрахунок по заробітній платі, суд приходить до висновку що відповідач зобов`язаний сплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, за період з 12.04.2018 року (наступний день після винесення рішення про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку) по 14.11.2019 року (тобто по день проведення роботодавцем фактичного розрахунку з заробітної плати). Відповідно до п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року N 100, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки від 29.03.2018 року за № 1255, наданої ПрАТ "Рівнеазот" середньогодинна заробітна плата становить 50,9880 грн. Всього робочих днів за вказаний період - 399. Відповідно розрахунку наведеного позивачем в позовній заяві, в період з 12.04.2018 року по 14.11.2019 року (включно) розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить: 407,90грн. х 399 робочих днів = 162 752,10 грн. Посилання представника відповідача на те, що розрахунок з позивачем при звільненні не був проведений не з вини ПрАТ "Рівнеазот", а через накладення арешту на все майно підприємства, суд відхиляє як безпідставні, оскільки обов`язок вчасного нарахування та виплати заробітної плати покладено саме на відповідача незалежно від підстав та порядку здійснення виконавчих дій органами державної виконавчої служби за зобов`язаннями боржника, які не пов`язані з трудовими відносинами з позивачем. Окрім того, недоотримання всіх належних сум за надані послуги від РОВКП "Рівнеобводоканал", обмеження на підприємстві поставки природного газу, що не дало змоги виробити продукцію не може свідчити про відсутність вини роботодавця в невиплаті працівникові належних коштів і не є підставою для звільнення роботодавця від обов`язку сплатити зазначені кошти. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Щодо покликань відповідача щодо застосування принципу співмірності та зменшення розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку суд зазначає наступне. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Відповідно до частини першої статті 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Такої ж за суттю позиції дотримувався і Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 11 листопада 2015 року у справі № 234/7936/14-ц (провадження № 6-2159цс15) та у постанові від 31 травня 2017 року у справі № 759/7662/15-ц (провадження № 6-1185цс16). Відповідно до пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутись до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Одним з принципів цивільного права є компенсація майнових втрат особи, що заподіяні правопорушенням, вчиненим іншою особою. Цій меті, насамперед, слугує стягнення збитків. Розмір збитків в момент правопорушення, зазвичай, ще не є відомим, а дійсний розмір збитків у більшості випадків довести або складно, або неможливо взагалі. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у справі № 569/7584/18 (провадження № 61-3961св19), у постанові від 08.04.2020 року дійшов висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. У постанові від 26 червня 2019 року Велика Палата Верховного Суду у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), відступаючи від висновків, наведених у постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 6-113цс16 щодо права суду на зменшення розміру середнього заробітку, зазначила критерії зменшення розміру відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Звертаючись до суду з цим позовом, позивач просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість із виплати середнього заробітку за час затримки повного розрахунку за період з 12.04.2018 року по 14.11.2019 року. Вирішуючи питання щодо розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, суд приходить до наступного висновку. Сума середнього заробітку, яку просить стягнути позивач в розмірі 162 752,10 грн. є майже у дев`ятнадцять разів більшою ніж сума заборгованості по заробітній платі (8489,23грн.). При цьому позивачем вже було стягнуто за рішенням суду 53 027,00 грн. середнього заробітку за час затримки розрахунку. З огляду на викладене, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні підлягає зменшенню до 16 000,00 грн. Пленум Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці" у роз`ясненнях, викладених у п. 6 звертає увагу судів на те, що задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню; оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. За таких обставин, з відповідача слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 16 000,00грн. (сума визначена без утримання податку та інших обов`язкових платежів). При поданні позову, позивачем сплачений судовий збір у сумі 1 627 грн. 52 коп., що підтверджується квитанцією. У відповідності до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову в розмірі 16 000 грн 00 коп. (16 000 грн. : 162 752,10 грн.)* 100%, що становить 9,83% від заявленої позивачем суми, а тому з відповідача на користь [PERSON] слід стягнути судовий збір в розмірі 840 грн. 80 коп.

Outcome: partial