Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-10 00:00:00

Направленою заявою представник позивача просив суд звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 2 400 кв. м., визнати право власності на них, а також виселити та зняти з реєстрації відповідача та інших осіб, що проживають за вказаною адресою з одночасною передачею правовстановлюючих документів на вищеописаний житловий будинок. Сторони в судове засідання не з'явилися, проте від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність. В свою чергу підстави неявки в судове засідання відповідача суду невідомі, хоча остання була належним чином повідомлена про місце, день та час слухання справи. За таких обставин, зважаючи на відсутність будь-яких даних про причини неявки в судове засідання відповідача, належне сповіщення останньої про день та час розгляду, суд вважає за можливе відповідно до положень ст. ст. 224, 225 ЦПК України провести судове засідання за правилами заочного розгляду справи. Дослідив матеріали справи судом встановлені наступні факти і відповідно ним правовідносини. 1 грудня 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк", яке на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27.10.2009 року змінило назву на ПАТ "Укрсиббанк", який в свою чергу є правонаступником всіх прав та зобов'язань АКІБ "Уккрсиббанк", та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту (а.с.8-15). Відповідно до умов даного договору відповідач отримала кредит в сумі 50 000,00 доларів США. З метою забезпечення виконання грошових зобов'язань за вказаним кредитним договором між сторонами укладено договір іпотеки (а.с.21-23), відповідно до якого відповідач передала у іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок [ADDRESS] та земельну ділянку загальною площею 2 400 кв. м., яка розташована в тому ж населеному пункті. 8 грудня 2011 року ПАТ "Укрсиббанк" відступило свої права вимоги заборгованості за кредитними договорами, у тому числі і за кредитним договором укладеним з відповідачем, ПАТ "Дельта Банк" (а.с.36-37). В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач вказує, що позичальник та відповідач у даній справі не виконав основного зобов'язання, а тому вважає, що набув право звернення стягнення на предмет іпотеки. Внаслідок невиконання вимог зобов'язань, позивач змушений звернутись до суду із даним позовом, адже його права, як кредитора, зазнали порушення. Правовідносини між сторонами регулюються наступними нормами матеріального права. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст. 526 ЦК України). Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом (ст. 625 ЦК України.) Кредитний договір за яким банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ЦК України). Звернення стягнення на предмет застави здійснюється за рішенням суду, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 1 ст. 590 ЦК України). Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 2 ст. 590 ЦК України). У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки (ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку"). Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя (ч. 3 ст. 33 Закону України "Про іпотеку"). Ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом (ч. 4 ст. 9 ЖК України). Одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя виносить рішення про виселення мешканців за наявності підстав, передбачених законом, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення (ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку"). Звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду (ч. ч. 1 - 3 ст. 40 Закону України "Про іпотеку"). Аналогічний порядок щодо виселення всіх громадян, що мешкають у житловому будинку або житловому приміщенні, на які звернуто стягнення як на предмет іпотеки, передбачено ч. 3 ст. 109 ЖК України. Змістовний аналіз зазначених правових норм матеріального закону дає підстави суду дійти висновку про необхідність часткового задоволення позову виходячи з наступного. Відповідачем умови укладеного договору не виконані, кредит вчасно не сплачується, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Разом з тим, для об'єктивного та всебічного розгляду справи, а також задля вирішення питання про можливість застосування в даному конкретному випадку, судом було досліджено чинний, на теперішній час, Закон України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1 даного закону, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що, серед іншого, загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Однак, в зв'язку з тим, що спірний житловий будинок в даній справі має загальну площу 552,2 кв. м., вищеописану норму закону до даних правовідносин суд не застосовував. В свою ж чергу, примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо добровільно мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодерждателя або нового власника, або в інший погоджений сторонами строк. Оскільки на час ухвалення рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки відсутні виконання імперативно-диспозитивних приписів, встановлених ч. 2 ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 109 ЖК України, щодо примусового виселення за рішенням суду мешканців із житлового будинку або житлового приміщення, на які здійснюється звернення як на предмет іпотеки, то такі позовні вимоги на даній стадії, на переконання суду, не можуть бути задоволені, оскільки на цей момент відсутні порушення, невизнання або оспорювання прав та свобод іпотекодержателя щодо звільнення таких житлових приміщень їх мешканцями в розумінні ст. 3 ЦПК України щодо права особи для звернення до суду за захистом. Тотожність наведеного викладена також в п. 43 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 30 березня 2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин". Також, слід звернути увагу на той факт, що заявляючи вимогу про зобов'язання надати правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, позивачем жодним чином не наведено доказів того, що відповідач уникає або створює перешкоди у наданні такої документації, а тому в цій частині вважати, що право позивача порушено є передчасним. Водночас, оскільки позов підлягає частковому задоволенню, з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати за розгляд даної цивільної справи у відповідності до положень ч. 1 ст. 88 ЦПК України пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються з судового збору в розмірі 3 654,00 гривні. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial