Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-30 00:00:00

У серпні 2014 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про захист честі, гідності, ділової репутації та відшкодування моральної шкоди. У своїх позовних вимогах, позивач просив суд визнати недостовірною інформацію, поширену відповідачем, а саме : «Та він нуль, він ніякий, і захист його дисертації ніякий»; зобов'язати відповідача спростувати недостовірну інформацію під час виступу на зборах колективу Національного інституту фтизіатрії і пульмонології ім.. Ф.Г. Яновського, при умові присутності на зборах усього колективу, публічно заявивши : « 31 січня 2014 року на зборах співробітників Інституту я, [PERSON], поширила недостовірну інформацію стосовно [PERSON], зокрема, мною були публічно сказані наступні слова : «Та він нуль, він ніякий, і захист його дисертації ніякий». Я заявляю, що ця інформація не відповідає дійсності та підлягає спростуванню»; зобов'язати відповідача відшкодувати моральну шкоду у розмірі 50000,00 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.01.2014 року в ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАН України» проводилися збори співробітників інституту з приводу листа Національної академії медичних наук щодо деонтології у медицині. На зборах був присутній весь медичний та науковий персонал Інституту. Виступ на цих зборах позивача був коректним, не стосувався особисто відповідача та був направлений на виправлення недоліків в роботі. У відповідь, відповідач підійшов до трибуни та почав публічно ображати позивача, поширюючи недостовірну інформацію, звинуватив позивача в непрофесіоналізмі та поставив під сумнів захист докторської дисертації позивача. Своїми висловлюваннями відповідач порушив недоторканість ділової репутації позивача та безпідставно піддав сумніву захист його дисертації. В результаті висловлювання відповідача позивачу завдано моральної шкоди, погіршився стан його здоров'я, порушена функція сну, позивач перебуває у стані постійного нервового напруження та стресу, що супроводжується болями в серці та гіпертонією, знизилась працездатність. Крім того, виступ відповідача негативно вплинув на повагу робочого колективу до позивача. Позивач та представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд задовольнити їх в повному обсязі. Відповідач та представник відповідача в судовому засідання заперечували проти задоволення позову в повному обсязі, просили відмовити в його задоволенні. Відповідач суду пояснила, що твердження позивача про те, що вона на зборах колективу підійшла до трибуни та почала публічно його ображати не відповідають дійсності, оскільки, до трибуни вона не підходила, а всі свої зауваження висловлювала з місця і будь-яких образ на його адресу не висловлювала. Також відповідач суду пояснила, що на протязі більше 15 років, що вони співпрацюють, позивач своїми діями, необґрунтованими та безпідставними претензіями та скаргами створює нервову та конфліктну обстановку, а тому у відповідача виробилася захисна реакція, в її уяві він уособлювався з нулем, це давало їй можливість абстрагуватися від негативу, який від нього виходив, продовжувати працювати у відділенні, виконувати свої службові обов'язки. Щодо захисту позивачем дисертації відповідач нічого не говорила. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] підтвердили, що були присутні на зборах колективу 31.01.2014 року, на зауваження позивача в адресу відповідача, остання відповідала з місця, захищаючись від звинувачень, сказала, що він нуль, фраза була емоційною, не образливою, щодо захисту позивачем дисертації не пам'ятають, щоб відповідач щось говорила, позивач має заслужений авторитет, відношення до нього не змінилось. Суд, заслухавши пояснення позивача, представника позивача, відповідача, представника відповідача, свідків, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог необхідно відмовити в повному обсязі виходячи з наступного. Ст. 3 Конституції України, передбачено, що людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім'ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Судом було встановлено і це підтверджено сторонами, що 31.01.2014 року відбулись збори колективу ДУ «Національний інститут фтизіатрії і пульмонології ім. Ф.Г. Яновського НАН України», на яких, окрім інших, виступали позивач з зауваженнями щодо роботи, окрім іншого і у відділенні, що очолює відповідач, а також відповідач, яка висловила заперечення щодо недоліків у роботі відділення, яке очолювала. Під час свого виступу, відповідач сказала, що «він нуль» відносно позивача, оскільки, захищалась від його звинувачень, була в емоційному стані, не намагалась його образити, а свідки пояснили, що позивач має заслужений авторитет, відношення до нього не змінилось. Пояснення позивача щодо висловлювання відповідачем про захист позивачем дисертації в судовому засіданні не знайшло свого підтвердження. Як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п. 4 Постанови від 27.02.2009 р. за №1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи", зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихосоціальної цінності, з честю пов'язується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обов'язків. Позови про захист гідності, честі чи ділової репутації вправі пред'явити фізична особа у разі поширення про неї недостовірної інформації, яка порушує її особисті немайнові права, а також інші заінтересовані особи (зокрема, члени її сім'ї, родичі), якщо така інформація прямо чи опосередковано порушує їхні особисті немайнові права. Відповідно до ст. 277 ЦК України, фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно з частиною третьою статті 277 ЦК України, негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного (презумпція добропорядності). Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з'ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Відповідно до частини другої статті 471 Закону України "Про інформацію" оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості (п.19 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 р. за № 1 "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи"). Таким чином, відповідно до статті 277 ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб'єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції ( 475/97-ВР ). Згідно з положеннями статті 277 ЦК України і статті 10 ЦПК України, обов'язок довести, що поширена інформація є достовірною, покладається на відповідача, а позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відповідно до ч. 7 ст. 277 ЦК України, спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав (ст. 23 Цивільного кодексу України). Однією із основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 4 ст. 129 Конституції України). Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а позивачами не було доведено та обґрунтовано своїх вимог. Враховуючи пояснення та надані по справі докази, суд вважає, що позивач не довів тих обставин, на які він посилається як на підставу своїх вимог, оскільки, висловлювання відповідача є не фактичними твердженнями, недостовірною інформацією, а оціночними судженнями, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Outcome: dismissed