Jurisdiction: civil
Date: 2016-05-11 00:00:00

Представник публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» [PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON], [PERSON], [PERSON], третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: орган опіки та піклування Якимівської селищної ради Запорізької області про звернення стягнення на нерухоме майно. В позові зазначено, що 31 липня 2008 року між ВАТ АБ «Бізнес Стандарт», правонаступником якого відповідно до власного статуту є публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КФ(08)503-08 відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 12127 доларів США із терміном погашення не пізніше 31 липня 2015 року, а позичальник зобовязався погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору та відповідно до графіку, що є невідємною частиною кредитного договору. У порушення прийнятих на себе зобов'язань [PERSON] умови кредитного договору не виконує, заборгованість за кредитом згідно встановленого графіка сплачує не в повному розмірі чим порушує умови кредитного договору. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком було укладено іпотечний договір № ДЗ (08) 503-08 від 31 липня 2008 року. На підставі п. 1.2. цього договору Іпотекодавець, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором перед Банком передав в іпотеку об'єкт нерухомості, що розташований за адресою: Запорізька область, с.м.т. Якимівка, [ADDRESS], а саме: двокімнатна квартира. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого КП «Якимвіське БТІ» від 24 жовтня 2006 року. Відповідно до п. 3.1.5. договору іпотеки визначено, що Іпотекодержатель має право за умови невиконання Іпотекодавцем будь якого зобов'язання за кредитним договором у встановленому законом порядку звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно Додатку до кредитного договору № КФ (07) 218-06 від 17 листопада 2006 року встановлений графік погашення кредиту, який позичальником не виконується. Станом на 27 квітня 2015 року розмір заборгованості перед Банком за кредитним договором № КФ(08)503-08 від 31 липня 2008 року складає 18908,03 доларів США, із них: 11406,42 доларів США - заборгованість по кредиту (в тому числі прострочена); 3639,8 доларів США - заборгованість за відсотками (в тому числі прострочена); 3 885,95 доларів США пеня за період з 28 квітня 2014 року по 27 квітня 2015 року. Окрім того, відповідно до довідки виконкому Якимівської селищної ради від 16 квітня 2010 року в квартирі, що є предметом іпотеки зареєстровані: [PERSON]; [PERSON], [PERSON]. 08 травня 2015 року відповідачам були надіслані вимоги про виселення, отримані 12 травня 2015 року, які не виконані на цей час. В звязку з чим просить суд звернути стягнення на нерухоме майно, що належить [PERSON], що розташоване за адресою: [ADDRESS], а саме: двокімнатну квартиру, передану в іпотеку відповідно до іпотечного договору № ДЗ (08) 503-08 від 31 липня 2008 року на користь АТ «Таскомбанк» в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № КФ (08) 503-08 від 31 липня 2008 року, а саме: 18908,03 доларів США, з яких: заборгованість за кредитом 11406,42 доларів США, заборгованість за відсотками 3639,8 доларів США, пеня 3885,95 доларів США шляхом проведення прилюдних торгів та встановити початкову ціну предмету іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної субєктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Виселити з квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] відповідачів [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Судові витрати покласти на відповідачів. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову вказуючи, що рішенням Якимівського районного суду Запорізької області по справі № 330/785/15-ц було задоволене позовні вимоги ПАТ «ТАСКОМБАНК» та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № КФ(08)503-08 від 31 липня 2008 року у розмірі 18 908,03 доларів США. Рішенням Апеляційного суду Запорізької області по справі № 330/785/15-ц рішення Якимівського районного суду Запорізької області було скасоване та ухвалено рішення яким стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ «ТАСКОМБАНК» заборгованість за кредитним договором № КФ(08)503-08 від 31 липня 2008 року станом на 27 квітня 2015 року у розмірі: заборгованість за тілом кредиту - 11406,42 доларів США, заборгованість по відсоткам - 3639,80 доларів США, заборгованість по пені за період з 28 квітня 2014 року по 27 квітня 2015 року у розмірі 70 772,94 грн. Наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно постанова Верховного Суду України від 4.вересня 2013 року у справі № 6-73цс13). Разом із тим задоволення подібних позовних вимог можливе лише у разі, коли суду надані беззаперечні докази того, що попередні заходи не призвели до належного виконання зобов'язання». Таку ж чітку позицію зайняв Верховний суд України у своєму Листі від 01 лютого 2015р. - Аналіз судової практики застосування судами законодавства, яке регулює іпотеку як заставу нерухомого майна. Оскільки, позивачем не надано жодних доказів щодо неможливості виконання рішення Апеляційного суду Запорізької області № 330/785/15-ц від 23 лютого 2016 року, даний позов не підлягає задоволенню. За змістом частини першої статті 575 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов'язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Загальне правило про звернення стягнення на предмет застави (іпотеки) закріплене у статті 590 ЦК України й передбачає можливість такого звернення на підставі рішення суду в примусовому порядку, якщо інше не встановлено договором або законом. Крім того, правове регулювання звернення стягнення на іпотечне майно передбачено Законом України «Про іпотеку». Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, у частині першій якої передбачені підстави виселення. Частина третя статті 109 ЖК Української РСР регулює порядок виселення громадян. У правовому висновку у справі 6-39цс 15 від 18 березня 2015року Верховний суд України вказав, що «особам, які виселяються з жилого будинку (жилого приміщення), яке є предметом іпотеки, у зв'язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається тільки в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. Як видно з матеріалів справи, а саме кредитного договору та договору іпотеки житлова квартира [ADDRESS] придбана не за рахунок кредитних коштів, а належала іпотекодавцю на момент укладання договору іпотеки №ДЗ(08)503-08 від 31 липня 2008 року на підставі дублікату свідоцтва про право власності на житло яке видане КП «Якимівське бюро технічної інвентаризації» 24 листопада 2006 року таким чином суд може задовольнити позовні вимоги ПАТ «ТАСКОМБАНК» про виселення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] виключно із наданням іншого житла. Згідно пункту 1 статті 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 3 червня 2014 року № 1304-УП, не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. У зв'язку із тим, що предмет іпотеки відповідає зазначеним критеріям, квартира не підлягає примусовому відчуженню на період дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». На підставі викладеного, вважає, що звернення до суду з зазначеним позовом є передчасним. Банку необхідно виконати вимоги закону на яки були посилання раніше, та тільки після скасування Закону України ««Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» можливе звернення до суду. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову вказуючи, що 03 червня 2014 року Верховною радою України був прийнятий Закон № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки); Обґрунтовуючи необхідність прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» його автори, народні депутати у пункті 1 пояснювальної записки до цього Закону зазначили, що внаслідок різких курсових коливань на валютному ринку України, знецінення національної валюти громадяни України втратили значну частину своїх коштів. Через знецінення національної валюти десятки тисяч людей не мають можливості обслуговувати кредитні зобов'язання за споживчими кредитами в іноземній валюті. Банки та інші фінансові установи масово звертають стягнення і примусово вилучають у таких боржників рухоме і нерухоме майно. В тому числі, викидаючи людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю і забираючи засоби до існування. Це викликає гостре незадоволення у людей і напруження у суспільстві. Однією із причини ухвалення Верховною Радою України Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті було те, що банки масово звертають стягнення на житлові будинки, вилучаючи їх у боржників, а в подальшому викидають людей із неповнолітніми дітьми з житла на вулицю. Запроваджуючи Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» заборону на примусове стягнення (відчуження без згоди власника) нерухомого житлового майна, яке є предметом іпотеки за споживчими кредитами, наданими в іноземній валюті, законодавець заборонив також і виселення позичальника або майнового поручителя та членів їх сім'ї із житлових будинків, які є предметом іпотеки, за умови, що ці будинки використовуються як місце їх постійного проживання та за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Згідно положень ч.1, 2 ст.5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, кім випадків, коли він пом'якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи. Офіційне тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України щодо зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів дано в Рішенні Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99. Відповідно до цих роз'яснень, за загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Конституція України, закріпивши частиною першою статті 58 положення щодо неприпустимості зворотної дії в часі законів та інших нормативно-правових актів, водночас передбачає їх зворотну дію в часі у випадках, коли вони пом'якшують або скасовують юридичну відповідальність особи, що є загальновизнаним принципом права. Стягнення на предмет іпотеки являється забезпеченням виконанням зобов'язання, тобто цивільно-правовою відповідальністю особи у випадку не виконання зобов'язань за основним зобов'язанням (кредитним договором), а відповідно дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» № 1304-УІІ має зворотню дію в часі і мораторій також поширюється на вимогу про стягнення на предмет іпотеки згідно рішення суду від 14 листопада 2013 року. Згідно ч.4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Відповідно до Розділу V Закону України «Про іпотеку», задоволення вимог іпотеко- держателя за рахунок предмета іпотеки включає в себе, поміж іншого, такі складові: звернення стягнення на предмет іпотеки, виселення мешканців, реалізація предмета іпотеки. Правовідносини пов'язані з виселенням, є похідними від передбаченої Законом процедури звернення стягнення на предмет іпотеки і підлягають застосуванню на стадії примусового виконання судового рішення. Тобто процес виселення мешканців з предмета іпотеки, в тому числі й ухвалення судом відповідного рішення, є однією з обов'язкових умов примусового стягнення (відчуження без згоди власника) нерухоме житлового майна, а тому в даному випадку Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» поширюється на правовідносини, що виселення з предмету іпотеки. Відповідно до ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. В квартирі [ADDRESS] зареєстровані та проживають: іпотекодавець - [PERSON] та члени його родини [PERSON] та неповнолітній [PERSON]. Інше нерухоме житлове майно у власності [PERSON] відсутнє. Загальна площа переданої в іпотеку квартири [ADDRESS] складає 43,9 кв.м. Примусове виселення з квартири, як складова частина примусового звернення стягнення на квартиру у період дії мораторію суперечитиме Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З наведених нижче обставин та норм матеріального права вбачається, що під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не може бути примусове звернуто стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] та виселено з неї мешканців. Представник третьої особи органу опіки та піклування Якимівської селищної ради Запорізької області в судове засідання не зявився, надав на адресу суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, проти вимог викладених в позовній заяві заперечують. Суд, вивчивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 31 липня 2008 року між ВАТ АБ «Бізнес Стандарт», правонаступником якого відповідно до власного статуту є публічного акціонерного товариства «Таскомбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № КФ(08)503-08 відповідно до якого Банк надав позичальнику кредит у сумі 12127 доларів США із терміном погашення не пізніше 31 липня 2015 року, а позичальник зобовязався погашати кредит та сплачувати відсотки за користування кредитом згідно з умовами кредитного договору та відповідно до графіку, що є невідємною частиною кредитного договору В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком було укладено іпотечний договір № ДЗ (08) 503-08 від 31 липня 2008 року. На підставі п. 1.2. цього договору Іпотекодавець, з метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором перед Банком передав в іпотеку об'єкт нерухомості, що розташований за адресою: Запорізька область, с.м.т. Якимівка, [ADDRESS], а саме: двокімнатна квартира. Предмет іпотеки належить Іпотекодавцю на підставі дублікату свідоцтва про право власності, виданого КП «Якимвіське БТІ» від 24 жовтня 2006 року. Банк виконав умови вказаного кредитного договору, надавши [PERSON] передбачені договором кошти в сумі 12127 доларів США. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов'язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Пунктами 3.2., 5.2.4. вказаного кредитного договору передбачено право Банку стягнути кредит достроково, у тому числі шляхом звернення стягнення на заставлене майно, у випадку невиконання або неналежного виконання будь-яких зобов'язань за кредитним чи іпотечним договорами. Частиною 1 ст. 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання чи неналежного виконання боржником свого зобов'язання, іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до умов укладеного сторонами договору іпотеки невиконання умов кредитного договору [PERSON] надало безумовне право позивачу на звернення стягнення на предмет іпотеки для погашення заборгованості за кредитним договором відповідно до вимог Закону України «Про іпотеку» та умов договору іпотеки. Таким чином, позовна вимога ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» про звернення стягнення на предмет іпотеки є обґрунтованою та підлягає задоволенню. За правовою позицією Верховного Суду України викладеної у постанові від 23 грудня 2015 року № 6-1205цс15, у разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки резолютивна частина рішення суду має відповідати вимогам частини шостої статті 38, статті 39 Закону України "Про іпотеку" і положенням пункту 4 частини першої статті 215 Цивільного процесуального кодексу України й у ній повинна зазначатись, крім іншого, початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. При цьому суд повинен зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Відповідно до вимог ч.6 ст. 38, ст. 39 Закону України Про іпотеку, оціночна вартість предмета іпотеки указана в договорі іпотеки при його укладенні, не може бути початковою ціною продажу предмету іпотеки. Разом з тим, виходячи з того, що сторонами узгоджена вартість предмета іпотеки, то ціна його продажу не може бути меншою ніж зазначена у договорі. Тому суд визначає початкову ціну предмета іпотеки для його подальшої реалізації на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій, але не меншою ніж ціна, узгоджена у іпотечному договорі. Суд вважає за доцільне встановити, що предмет іпотеки слід реалізувати з застосуванням процедури продажу, встановленої ст. 38 Закону України «Про іпотеку», оскільки саме такий спосіб реалізації предмета іпотеки просить встановити позивач. При цьому ціну продажу предмета іпотеки, згідно з ч. 6 ст. 38 вказаного Закону, слід визначити на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності (незалежним експертом) на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій. Щодо, набуття чинності 7 червня 2014 року Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд виходить з того, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, а тому не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію цього Закону на період його чинності. Вирішуючи позовну вимогу про виселення [PERSON], [PERSON], [PERSON], суд враховує наступне. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Встановлено, що на час розгляду справи в будинку зареєстровано [PERSON], [PERSON], неповнолітня особа [PERSON]О, які проживають у вказаному будинку. Зазначені обставини підтверджуються даними, наданими Якимівським районним сектором УДМС України у Запорізькій області області, та не спростовані сторонами. Відповідно до ст. 40 Закону України "Про іпотеку" звернення стягнення на передані в іпотеку жилий будинок чи жиле приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців на підставі частини другої статті 39 Закону України "Про іпотеку" підлягають застосуванню як положення статті 40 цього Закону, так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Отже особам, яких виселяють із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки і придбаний не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла, при зверненні стягнення на предмет іпотеки в судовому порядку одночасно надається інше постійне житло. При цьому за положенням частини другої статті 109 ЖК УРСР постійне житло вказується в рішенні суду. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Так, судом встановлено, що житловий будинок розташований за адресою: [ADDRESS], який є предметом іпотеки, був придбаний не за рахунок кредиту отриманого відповідачем [PERSON] в ПАТ «Таскомбанк», і тому відповідачів можливо виселити тільки з наданням іншого постійного житла. Враховуючи викладене, а саме відсутність даних щодо наявності іншого постійного житла для відповідачів, заявлені вимоги в цій частині задоволенню не підлягають. Судові витрати розподіляються відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України.

Outcome: partial