Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-18 00:00:00

У лютому 2013 року до суду звернувся ПАТ КБ "ПриватБанк" із вказаним позовом до [PERSON]. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити. Відповідач [PERSON] надав суду заяву про визнання позовних вимог. Зауважив, що квартиру [ADDRESS] придбано іпотекодавцем не за рахунок редитних коштів. Представник третьої особи Першої кременчуцької державної нотаріальної контори у судове засідання не з'явився, про дату розгляду справи повідомлявся належним чином, на адресу суду надіслав клопотання про слухання справи без його участі. Суд, вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, встановив наступне: Судом встановлено, що 27.04.2007 року між ПАТ "ПриватБанк" та [PERSON] був укладений кредитний договір № PLRМGA00007734, відповідно до якого позивач надав позичальнику кредит у сумі 176 750 грн. 00 коп. зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами в розмірі 14,04 % річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 28.04.2017 року. Відповідно до п. 2.2. Кредитного договору [PERSON] зобов'язався належним чином прийняти, використовувати і повернути Банку отримані кошти, а також здійснювати плату за кредит (встановлені проценти та комісії) у терміни, встановлені Кредитним договором. Відповідач зобов'язався повернути кредит у повному обсязі в терміни та розмірах, що встановлені графіком погашення кредиту. [PERSON] належним чином не виконує взяті на себе зобов'язання за кредитним договором; щомісячних платежів не здійснює, чим порушує права позивача. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ст. 526 Цивільного кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Як передбачено ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ст. 610 Цивільного кодексу України порушення зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання. Ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити суму боргу та розмір процентів встановлений договором. Відповідно до ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Частиною 2 ст. 1050 Цивільного кодексу України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до п. 4.1. Кредитного договору за порушення будь-якого зобов'язання, передбаченого п.п. 2.2.2, 2.2.3 кредитного договору, банк має право нарахувати пеню в розмірі 0,15 % від суми простроченого платежу, але не менше 1 гривні за кожний день прострочки. Розрахунками, наданими позивачем, підтверджується наявність заборгованості відповідача перед банком станом на 28.01.2013 року на суму 462 536 грн. 18 коп., яка складається з: - 159 933 грн. 09 коп. заборгованості за кредитом; - 146 349 грн. 24 коп. заборгованості по процентам за користування кредитом; - 12 726 грн. 00 коп. заборгованості по комісії за користування кредитом; - 121 264 грн. 23 коп. пені за несвоєчасність виконання зобов'язань за договором, а також штрафи відповідно до договору; - 250 грн. 00 коп. штрафу (фіксована частина); - 22 013 грн. 62 коп. штрафу ( процентна ставка); Також, з метою забезпечення зобов'язань за кредитним договором між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] - матір'ю відповідача, до кредитного договору 27.04.2007 року було укладено договір іпотеки № PLRМGA00007734, згідно якого передано в іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 62,4 кв.м. [INFO] року мати відповідача [PERSON] померла. Згідно довідки ТОВ "Житлорембудсервіс" [PERSON] був зареєстрований та проживав з матір'ю, починаючи з 09.07.1997 року по день її смерті. Після смерті матері [PERSON] прийняв спадщину як такий, що проживав разом з померлою. Відповідно до ч. 2 ст. 256 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Згідно ч. 2 ст. 3 СК України сім'ю складають особи, які спільно проживають, пов'язані спільним побутом, мають взаємні права та обов'язки. Частиною 4 ст. 3 СК України сім'я створюється на підставі шлюбу, кровною споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України "Про іпотеку" у разі невиконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до ст. 39 Закону України "Про іпотеку" у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, в рішення суду зазначається і спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення публічних торгів або із застосуванням однієї з процедури продажу, встановленою ст. 38 цього Закону, яка передбачає право іпотекодержателя на продаж предмета іпотеки будь-які особі-покупцеві. Як передбачено ч. 2 ст. 39 Закону України "Про іпотеку" одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки суд за заявою іпотекодержателя вправі винести рішення про виселення мешканців, якщо предметом іпотеки є житловий будинок або житлове приміщення. Відповідно до статті 190 ЖК України громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Враховуючи вищевикладене, якщо в іпотеку передано жиле приміщення, яке було придбано не за рахунок отриманих кредитних коштів, підстави для виселення мешканців із зазначеного жилого приміщення без надання їм іншого постійного житла відсутні. У відповідності до п. 33.3 договору іпотеки в забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно (предмет іпотеки) квартиру у [ADDRESS], яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі договору міни від 16.02.2001 року посвідченого приватним нотаріусом Дзюбою В.І. Отже, спірна квартира, яка є предметом іпотеки, придбана не за рахунок кредитних коштів, отриманих на підставі кредитного договору, а відтак мешканці цієї квартири не можуть бути виселені без надання іншого житла. Враховуючи наведені обставини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню.

Outcome: partial