Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-03 00:00:00

19 серпня 2019 року позивач АТ КБ «ПРИВАТБАНК» звернувся до Хотинського районного суду Чернівецької області з позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення. В обґрунтування позову посилається на те, що 12 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 94,20 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, від 12.11.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Бричаєв Ю.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1424. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: 1. [PERSON] [INFO] ; 2. [PERSON] , 1954 року народження; 3. [PERSON] , 1987 року народження, які підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з будинку, загальною площею 94,20 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , адже на підставі ст.ст. 319, 321 ЦК України, Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні ст. 114 Житлового кодексу УРСР, передбачений виключний перелік осіб, яким надається інше житлове приміщення, до якого не можна віднести Відповідачів. Вказує, що з метою досудового врегулювання спірних відносин на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення будинку, яка була проігнорована. На підставі вищевикладеного, просить суд задовольнити заявлену позовну заяву про виселення. Представник позивача АТ КБ «ПРИВАТБАНК», Савіхіна А.М. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час та місце слухання справи, про причину своєї неявки суду не повідомила. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, проте 07.10.2019 року надіслав на адресу суду відзив на позовну заяву, в якому просить суд прийняти даний відзив, при цьому відмовити у задоволенні заявленого позову АТ КБ «ПРИВАТБАНК», посилаючись на те, що майно на яке було звернуто стягнення АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не було придбано за кредитні кошти. Так, відповідно до Інформаційної довідки № 111176297 від 19.01.2018 року, яку було надано позивачем, в реєстрі речових прав на нерухоме майно містяться відомості про об`єкт нерухомого майна, а саме житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , згідно яких майно належить [PERSON] на праві приватної власності на підставі Свідоцтва про право власності ЯЯЯ 837482 від 08.11.2007 року. Тобто, зазначений житловий будинок не було придбано нею за договором купівлі-продажу, а належало на праві власності на підставі Свідоцтва. Крім того, кредит було надано іншій особі [PERSON] під заставу майна, що належить [PERSON] , що підтверджується записом про державну реєстрацію іпотек, а саме зазначено Боржником: [PERSON] , та Іпотекодержателем: [PERSON] . Таким чином, зазначає, що [PERSON] не отримувала кредитні кошти, а отже не є Позичальником, та, відповідно, кредитні кошти не могли бути використані нею для придбання будь-якого майна. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] у судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про час та місце слухання справи, про причину своєї неявки суду не повідомили. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши та дослідивши матеріали справи суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 12 грудня 2016 року АТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, загальною площею 94,20 кв.м., житловою площею 48,10 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки, від 12.11.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Бричаєв Ю.В. та зареєстрований у державному реєстрі під номером 1424. Згідно матеріалів справи, встановлено, що після отримання права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на адресу відповідачів було направлено письмову претензію про добровільне звільнення житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку, однак вимоги позивача було проігноровано та вказана нерухомість не була передана позивачу у вільне користування. Проте, матеріали справи не містять доказів про те, що вище вказана претензія була отримана відповідачами. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, щодо об`єкта нерухомого майна № 111176297 від 19.01.2018 року вбачається, що державним реєстратором 12.12.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося 12.12.2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно довідки № 1056 від 01.10.2019 року виконкому Малинецької сільської ради Хотинського району, Чернівецької області, яка за клопотанням позивача була витребувана судом, вбачається, що в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] ., зареєстровані такі особи: [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , яких позивач посилаючись на ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» просить виселити з вищевказаного приміщення. Так, згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Проте, Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 (Постанова № 6-197цс16) зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону N 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Проте, на підтвердження доказів, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] був придбаний за рахунок кредиту позивачем суду не надано. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим, з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" (Закон № 3795-VІ) внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Проте, як встановлено судом, позивач обґрунтовуючи заявлені вимоги, не зазначив обставин, за яких підстав було укладено вказаний Договір іпотеки між ним як Іпотекодержателем та Іпотекодавцем (Іпотекодавцями) та чиї зобов`язання, за яким кредитним договором, у даному випадку забезпечував Іпотекодавець (Іпотекодавці). Крім того, позивачем також суду не надано і доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний за кредитні кошти, та жодним чином це не підтверджено. Між тим, із матеріалів справи встановлено, що право власності у попереднього власника ( [PERSON] ) даного житлового будинку виникло 06.11.2007 року на підставі свідоцтва про право власності серії [NUMBER] від 08.11.2007 року, виданого виконавчим комітетом Малинецької сільської ради, що підтверджується копією Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 12082114, тобто до укладення іпотечного договору. Так, в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 (Постанова № 6-197цс16) від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16 (Постанова № 591/3480/15-ц, 6-1731цс16), роз`яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тим самим, зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Однак, позивачем в обґрунтування позовних вимог не доведено, що майно було придбане відповідачами за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з`ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про виселення задоволенню не підлягає. Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. У зв`язку з відмовою позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed