Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Надра" заборгованості на загальну суму 145 525,5 грн. та витрат по сплаті судового збору в розмірі 1 455,26 грн. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.12.07 між ПАТ "Комерційний банк "Надра" та [PERSON] укладено кредитний договір № 231/П/41/2007-840. Згідно з умовами договору, позивач надав відповідачеві-1 у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти в сумі 50 313,0 грн. на придбання автотранспортного засобу. Відповідно до п.п. 2.2.1, 2.2.3 кредитного договору, [PERSON] зобов'язувався щомісячно до 18 числа поточного місяця сплачувати мінімальний платіж у розмірі 1 115,08 грн. Крім того, в п. 3.2 кредитного договору зазначалось, що в якості забезпечення виконання [PERSON] своїх зобов'язань щодо погашення кредиту, сплати відсотків, комісії, штрафних санкцій та інших платежів, [PERSON] поручилась солідарно та в повному обсязі відповідати перед позивачем за належне виконання [PERSON] взятих на себе зобов'язань. З причин неналежного виконанням відповідачем умов договору, станом на 22.01.14 у останнього перед ПАТ "Комерційний банк "Надра" утворилась заборгованість в розмірі 145 525,5 грн. (заборгованість за кредитом - 44 528,59 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 38 077, 67 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 6 144,15 грн.; штраф за порушення умов додаткового договору - 56 805,09 грн.). В подальшому представниками банку на адресу відповідачів скеровано досудову вимогу щодо погашення суми заборгованості у семиденний термін. Вищевказана вимога залишилася проігнорованою внаслідок чого і виникла необхідність для звернення до суду. В свою чергу, не погоджуючись з доводами, викладеними в позовній заяві, відповідачі надали до суду заперечення в якому просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Так, на думку відповідачів по-перше, кредитний договір № 231/П/41/2007-840 являється неукладеним, оскільки між сторонами не досягнуто згоди з усіх істотних умов, у зв'язку з чим відсутні правові підстави для застосування до спірних правовідносин положень цивільного законодавства; по-друге, умовами кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 30.06.11) порушують вимоги чинного законодавства в частині застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення (стягнення пені і штрафу); по-третє, позивачем не надано розрахунку штрафів та періоду їх виникнення, що не дає можливості оцінити правильність їх нарахування та дотримання позивачем строків позовної давності при їх пред'явленні, що свідчить про необґрунтованість позовних вимог. Дослідивши матеріали справи, позицію позивача, наведені доводи відповідачів, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Так, судом встановлено, що відповідно до умов кредитного договору від 20.12.07 № 231/П/41/2007-840, ВАТ "Комерційний банк "Надра" надав у тимчасове користування строком до 19.12.14 на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності [PERSON] грошові кошти в сумі 50 313, грн. на придбання автотранспортного засобу. Пунктом 1.1.3.1 кредитного договору встановлено, що відсотки за користування кредитом розраховуються банком на підставі відсоткової ставки у розмірі 19,9% на рік. Відповідно до п. 2 кредитного договору, позичальник повертає кредит та сплачує банку встановлені відсотки шляхом сплати суми мінімально необхідного платежу, розмір якого складає 1 115,08 грн. щомісячно до 18 числа поточного місяця. У випадку, коли позичальник не сплачує вказану суму в обумовлений строк, банк застосовує штрафні санкції. Крім того, у пункті 5 кредитного договору сторони передбачили відповідальність позичальника за порушення зобов'язань у формі: пені - за порушення строків сплати мінімально необхідних платежів (у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що діяла на момент заборгованості, за кожен день прострочення); штрафу - за порушення вимог кредитного договору (у розмірі 10 % від суми кредиту за кожний випадок). Згідно з пунктом 3 кредитного договору, поручитель, ким являється [PERSON], безвідривно та безспірно зобов'язується відповідати перед банком за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань. Поручитель відповідає перед банком у тому ж об'ємі, що і позичальник. Обидва відповідають перед банком як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право банка вимагати виконання зобов'язань повністю (чи у будь-якій його частині) як від позичальника та поручителя разом, так і від кожного окремо. В додатковій угоді № 1 від 29.11.10 до кредитного договору № 231/П/41/2007-840 сторонами затверджено графік сплати щомісячної суми мінімально необхідного платежу. В подальшому, а саме: 30.06.11 між сторонами укладено додаткову угоду № 2 в якій змінено кінцевий термін повернення кредиту на 19.06.15 та встановлено черговий графік сплати щомісячної суми мінімально необхідного платежу. Оскільки відповідачем-1 не вносилися в установлені строки належні платежі по кредитному договору, утворилась заборгованість, яка відповідно до розрахунку банку станом на 22.01.14 склала 145 525,5 грн., а саме: заборгованість за кредитом - 44 528,59 грн.; заборгованість по сплаті відсотків - 38 077, 67 грн.; пеня за прострочення сплати кредиту - 6 144,15 грн.; штраф за порушення умов кредитного договору - 56 805,09 грн. З урахуванням наведеного, [PERSON] свої зобов'язання перед банком за кредитним договором не виконав: з 26.08.11 припинив погашення кредиту, а з 25.10.11 - сплату відсотків за користування кредитом. Крім того, залишено поза увагою досудову вимогу про сплату заборгованості, скеровану відповідачам відповідними листами від 08.02.14. Відповідно до ст. 1054 Цивільного Кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 Цивільного Кодексу України). Згідно зі статтею 629 Цивільного Кодексу України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. В частині 1 ст. 626 Цивільного Кодексу України зазначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків Згідно з нормою ст. 526 Цивільного Кодексу України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 Цивільного Кодексу України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 Цивільного Кодексу України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому, в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (ст.ст. 530, 631 Цивільного Кодексу України). Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов'язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 Цивільного Кодексу України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 Цивільного Кодексу України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. Твердження відповідачів щодо визнання кредитного договору № 231/П/41/2007-840 неукладеним з підстав не досягнення згоди з усіх істотних його умов, не знайшли свого підтвердження. Так, частиною першою ст. 638 Цивільного Кодексу України встановлено загальне правило, відповідно до якого, договір є укладеним з моменту коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору Вказане загальне правило практично визначає, що всі цивільно-правові договори є консесуальними, тобто договір вважається укладеним з моменту досягнення згоди щодо визначеного законом та сторонами кола істотних умов. Водночас зміст ч. 1 ст. 638 Цивільного Кодексу України не може заперечувати та не заперечує конструкцію реального договору, коли для констатації факту укладення договору недостатньо факту досягнення згоди з усіх істотних умов договору. Конструкція реального договору крім наявності тих фактів, що властиві будь-якому консесуальному цивільно-правовому договору, також вимагає наявність фактів, що передбачені ч. 2 ст. 640 Цивільного Кодексу України. Названа конструкція у визначенні моменту укладення договору акцент переносить не на момент досягнення згоди між сторонами з усіх істотних умов, а на момент передачі майна або/та на момент вчинення інших юридичних дій, які вчинюються, поряд із діями по досягненню згоди із усіх істотних умов. У разі укладення реального договору, конструкція якого визначена у ч. 2 ст. 640 Цивільного Кодексу України, необхідні дії по передачі майна чи вчинення іншої дії, яка може бути передбачена законом, завжди у часі слідують за діями, що звершують консесуальну частину договору (зокрема мається на увазі домовленість з усіх істотних умов). Момент укладення реального договору відповідно до ч. 2 ст. 640 Цивільного Кодексу України є момент передачі майна та (або) вчинення іншої передбаченої дії. Таким чином, оскільки фактична передача грошових коштів за кредитним договором № 231/П/41/2007-840 відбулася 20.12.07, договір вважається укладеним з вказаного часу. Розглянувши твердження відповідачів щодо ігнорування умовами кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 30.06.11 ) вимог чинного законодавства в частині застосування подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення, судом встановлено наступне. Цивільно-правова відповідальність - це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обов'язку новим, або у приєднанні до невиконаного обов'язку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обов'язків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (ч. 2 ст. 549 Цивільного Кодексу України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 Цивільного Кодексу України). У той самий час, згідно із ст. 536 Цивільного Кодексу України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. На відміну від процентів, які є платою за користування чужими грошима, неустойка є засобом забезпечення виконання зобов'язання і одночасно способом цивільно-правової відповідальності. За положеннями ст. 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Аналіз правових норм, зокрема, ст.ст. 536, 549 Цивільного Кодексу України дає підстави для висновку про те, що проценти та неустойка є різними правовими інститутами, обмеження можливості одночасного застосування яких законом не встановлена. (Висновок Верховного Суду України від 6.11.13 у справі № 6-116 цс 13). Що стосується доводів заявника про неправильне застосування норм ст. 61 Конституції України та ст. 549 Цивільного Кодексу України у зв'язку з одночасним стягненням пені і штрафів, то необхідно виходити з такого. Умовами кредитного договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 30.06.11) передбачено застосування пені як виду цивільно-правової відповідальності за порушення позичальником строків та повноти сплати кредиту та процентів. У той самий час, згідно з п. 5.2 кредитного договору, сторонами передбачена сплата штрафу як виду цивільно-правової відповідальності за інші правопорушення, а саме за: не оформлення в акредитованій страховій компанії договору страхування транспортного засобу та не надання копії договору банку; не забезпечення банку можливості проведення перевірок для визначення фінансового стану позичальника, повноти сплати транспортного збору та своєчасного проходження технічного огляду, наявності майна, що є предметом забезпечення виконання позичальником своїх зобов'язань, цільового використання кредиту; не дотримання положень договору; отримання кредиту в інших банківських установах, надавання поручительств, обтяження свого майна зобов'язаннями, здійснення переобладнання предмету застави, використання предмету застави за межами території України; передачу предмета застави у володіння, користування та розпорядження іншим особам без письмової згоди кредитора; здійснення будь-яких дій щодо зниження вартості предмета застави, а також не надання кредиторові можливості перевірки його стану; не повідомлення кредитора протягом п'яти робочих днів щодо зміни адреси, місця роботи, номерів телефонів, прізвища та імені, пошкодження, втрату або знищення предмету застави; використання предмету застави в комерційних цілях; не надання кредитору довідки про розмір отриманої заробітної плати та/або отриманих доходів за кожний календарний рік впродовж дії договору; не надання предмету застави для перевірки його стану; не сплату комісії договору в день його укладення; не своєчасне укладання додаткової угоди про зміну розміру процентної ставки; використання кредиту не лише на цілі, визначені договором; не надання додатково забезпечення виконання зобов'язань за договором у разі суттєвого погіршення фінансового стану позичальника, зниження вартості забезпечення, втрати, знищення, пошкодження предмету застави. За таких обставин доводи відповідачів в частині неправильного застосування судом вимог ст. 61 Конституції України і ст. 549 Цивільного Кодексу України та покладення на нього подвійної цивільно-правової відповідальності одного і того ж виду за одне і те саме порушення договірного зобов'язання не знайшли свого підтвердження. Аналізуючи доводи [PERSON] та [PERSON] щодо порушення строків позовної давності, суд виходить з наступного. Підставою, яка породжує обов'язок сплатити неустойку, є порушення боржником зобов'язання, яке визначається ст. 610 Цивільного Кодексу України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 551 Цивільного Кодексу України та умов кредитного договору, розмір пені за прострочення виконання грошового зобов'язання визначений у розмірі подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у відповідний період від суми прострочених виконанням зобов'язань за кожний день прострочення. За загальним правилом, що випливає із Цивільного кодексу України, період, за який нараховується пеня за прострочення виконання зобов'язання, не обмежується. Відповідно до ч. 2 ст. 258 Цивільного Кодексу України, до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік. Статтею 253 Цивільного Кодексу України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За правилами ст. 549 Цивільного Кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасного виконання грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Тобто пеня - це санкція, яка нараховується з першого дня прострочення й до тих пір поки зобов'язання не буде виконано. Її розмір збільшується залежно від продовження правопорушення. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісяця) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення права. Стаття 266 Цивільного Кодексу України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). За таких обставин, включення для обрахування пені прострочених платежів, які мали місце поза межами позовної давності до основної вимоги, не ґрунтується на вимогах закону. Аналогічні висновки містяться в ухвалах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12.08.11 та від 07.11.12. Отже, аналіз норм ст. 266, ч. 2 ст. 258 Цивільного Кодексу України дає підстави для висновку про те, що стягнення неустойки (пені, штрафу) обмежується останніми 12 місяцями перед зверненням кредитора до суду, а починається з дня (місяця), з якого вона нараховується, у межах строку позовної давності за основною вимогою. Таким чином, суд не може погодитись з розрахунком позивача щодо розміру пені за прострочення сплати кредитом. Якщо стягнення неустойки обмежується 1 роком перед зверненням кредитора до суду (позовну заяву подано 05.03.04), то за вказаний період розмір пені відповідно до розрахунку становитиме 5 702,35 грн. Суд також не може погодитись і з розрахунком штрафу за порушення умов додаткової угоди. Так, в порушення ст. 10 Цивільного процесуального Кодексу України, де зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, позивачем не вказано за яке саме порушення умов додаткової угоди нараховано штраф; не надано розрахунок суми штрафу; не зазначено період його виникнення, що унеможливлює визначення правильності застосування строків позовної давності. За вказаних обставин, суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в частині стягнення штрафу за невиконання умов додаткової угоди. З урахуванням вищевикладеного, суд доходить висновку, що стягненню з відповідачів на користь ПАТ "КБ "Надра" підлягає заборгованість в розмірі 88 308,61 грн., яка складається з: заборгованість по кредиту - 44 528,59 грн., заборгованість за сплату відсотків - 38 077, 67 грн., пеня за прострочення сплати кредиту - 5 702,35 грн. Одночасно встановлено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві - пропорційно до тієї частини позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено (ч. 1 ст. 88 Цивільного процесуального Кодексу України). З урахуванням наведеного,

Outcome: partial