Jurisdiction: civil
Date: 2018-12-05 00:00:00

Позивач звернулася з позовом до відповідача про визнання недійсним кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20 листопада 2007 року укладеного між Закритим акціонерним товариством «Приватбанк» та [PERSON]. В обґрунтування зазначено, що 06 лютого 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" укладено кредитний договір КGKWGA01580019 від 20.11.2007 р.. Відповідно до даного договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредиті кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у Договорі. В кредитному договорі № КGKWGA01580019 від 20.11.2007 року не зазначене, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій банком на здійснення валютних операцій на видачу валютний кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України відповідно до статей 5, 11, 13 Декрету Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 N 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" та п.6 ч. 1 ст.4 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». 20.11.2007 року інформація не була надана позивачу про те, що відповідач є уповноваженим банком на здійснення валютних операцій на видачу валютних кредитів резидентам України фізичним особам для використання на території України.. Станом на 20.11.2007 року ЗАТ КБ»Приватбанк» не був уповноваженим банком з надання кредиту готівковою іноземною валютою фізичній особі для використання на території України, відповідно до ч. З ст.91 ЦК України, п.6 ч. 1ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п.3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Тому вважає, що оспорюваний кредитний договір відповідно до ст. ст. 203, 215, 227 ЦК України є недійсним. Норми ЦК України, які регулюють відносини, пов'язані з укладенням та виконанням кредитного договору, слід розглядати в сукупності з положеннями Закону України «Про захист прав споживачів» та Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Захист інтересів споживачів фінансових послуг є метою державного регулювання ринків фінансових послуг також відповідно до пункту 2 статті 19 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року. Таким чином, ЗАТ КБ «Приватбанк» відповідно до генеральної ліцензії (з додатком) на здійснення валютних операцій, ст.1054 («Кредитний договір») та п.6 ч. 1 ст.4, ст.34 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» мав право надавати споживчий фінансовий кредит іноземною валютою та виконати кредитний договір № КGKWGA01580019 від 20.11.2007 року, лише здати видачі генеральної ліцензії по 16 жовтня 2011 року. Станом на дату підписання кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20.11.2007 року АЗТ «Приватбанк» не був уповноваженим банком з надавання кредиту (фінансового кредиту) фізичній особі іноземною валютою відповідно до ч. 3 ст.91, ст.227 ЦК України, п.3 ч. 1 ст.1, п.6 ч.1 ст.4, ст.34, п.5 розділу VIII Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», п. 3 ст.1, ч.2 ст.5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». Всупереч вимогам п.1 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», ст. 80, 91, 92 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» позивачу при підписанні кредитного договору відповідачем не було надано інформації про особу кредитодавця, його правоздатність та дієздатність. Згідно з п. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: особу та місцезнаходження кредитодавця; кредитні умови, зокрема: мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; форми його забезпечення; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; можливість дострокового повернення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Аналогічні вимоги встановленні Постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року № 168 «Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 25.05.2007 року за № 541/13808, пунктом пунктом 3.4 вказаної постанови Національного банку України визначено, що Банки зобов'язані в кредитному договорі зазначити: про відкриття банківського рахунку, відкритого з метою зарахування на нього суми наданого кредиту або надання кредиту за рахунком (овердрафт), умови відкриття, ведення та закриття такого рахунку, тарифи та всі суми коштів, які споживач має сплатити за договором банківського рахунку у зв'язку з отриманням кредиту, його обслуговуванням і погашенням. При розгляді таких справ суди повинні враховувати, зокрема, висновки, викладені у Рішенні Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 (справа про захист прав споживачів кредитних послуг). Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть унаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб'єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.» Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідач не мав наміру виконувати кредитний договір № № КGKWGA01580019 від 20.11.2007 року, який не був спрямований на реальне настання правових наслідків шляхом надання позивачу кредиту іноземною валютою, що є порушенням ч.5 ст.203 ЦК України. Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору; не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Суми грошових зобов'язань у розрізі сукупної вартості кредиту, виданих резидентам . України фізичним особам на споживчі цілі у іноземній валюті з урахуванням знецінення гривні по відношенню до іноземних валют - збільшилась у більше ніж 4-5рази. Тому, позивач вважає, що така умова Кредитного договору є позадоговірною перешкодою виконанню боргових зобов'язань у розумінні імперативного припису ч. 1 ст.524 ЦКУ. Оскільки позичальники не можуть прямо вплинути на існування валютних ризиків, то ця умова є прикладом агресивної підприємницької практики та нечесної підприємницької діяльності. Валютний ризик та перекладання його на одну сторону - є істотним недоліком (п. 12, ст.1 ЗУ «Про захист прав споживачів») цього договору. Оскільки позичальник, як споживач, не може вплинути на «валютний ризик», не може його усунути і це поняття робить для споживача предмет договору суттєво іншим - при всій сумлінності, споживач не зможе виконати постійно зростаюче, незалежно від відсоткової ставки, зобов'язання. Несправедлива умова Кредитного договору по валютним ризикам, містить елементи примусу, адже споживачі, в силу своїх суб'єктивних прав та обов'язків, не можуть нести ризик знецінення національної валюти. Функція регулювання курсу гривні та її стабільності покладена на Національний банк України (ст.99 Конституції України, статті 36 і 37 Закону України «Про Національний банк України»). Норми цивільного кодексу України визначають, що однією з підстав виникнення цивільних прав та обов'язків є договори та інші правочини (ч.2 ст. 11 ЦКУ). У кредитному договорі укладеному із споживачем в іноземній валюті немає відомостей щодо детального розпису загальної вартості кредиту, немає умов, які п. п. 3.2, 3.4 розділу З Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі Правила), затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168, визнані обов'язковими. Також банківською установою не надавались окремі письмові документи з детальним розписом загальної вартості кредиту для споживачів. Інформація про платежі споживача, які зазначені в пункті 2.1 цієї глави Правил, надається з обов'язковим зазначенням бази їх розрахунку (зазначається сума, на підставі якої робиться розрахунок, зокрема сума наданого кредиту, сума непогашеного кредиту, фіксована сума тощо). У разі, якщо окремі умови кредитування діятимуть протягом не всього строку користування кредитом, банки мають обов'язково ознайомити споживача з умовами, а також зі строком, протягом якого діятимуть такі умови, та з порядком інформування споживача про їх зміну. Стверджується, що під час укладення кредитного договору банк приховав від позичальника повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупної вартості кредиту, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, чим ввів позичальника в оману щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку сплатив би позичальник банку, погашаючи кредит у порядку, визначеному договором. Факт приховування важливої інформації перед підписанням договору та невідповідність встановленим між сторонами у договорі умовам до фактично встановлених з метою отримання прихованого прибутку так як сума платежу зазначеному у договорі не відповідає щомісячному платежу, виходячи із базових умов договору, вказаних у пунктах, кредитного договору, що в даному випадку і є умислом в діях відповідача Між тим, споживчий кредит був укладений в період 2007р., коли Національний банк України, виконуючи конституційний обов'язок, щодо забезпечення стабільності національної грошової одиниці, декларував межу валютних ризиків. Так у документі під назвою «Основні засади грошово-кредитної політики на 2007 рік» у передостанньому абзаці зазначено що «... обмінний курс гривні до долара США (середній за період) - 4,95-5,25грн. за дол. США . І тільки в 2008 році цей документ перестав містити точні дані, щодо коливання курсу гривні, а тому представник позивача просить задовольнити позов повністю. Відповідачем надано заперечення з посиланням що ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» та [PERSON] 20.11.2007 уклали кредитний договір № КGKWGA01580019. Згідно договору ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» зобов'язався надати позивачу кредит у розмірі 25000.00 [Долар США] на термін до 20.11.2017, а позивач зобов'язалася повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Тобто відповідно до законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5.3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Згідно п. 2.3. глави 2 Положення за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку, банки мають право залучати та розміщувати іноземну валюту на валютному ринку України. Дозвіл на право здійснення операцій, визначених пунктами 1- 4 ч.2 та ч. 4 статті 47 зазначеного Закону України видано ЗАТ КБ ПРИВАТБАНК за № 22-2 від 29.07.2003. У додатку 1, 2 до Дозволу включено право здійснення" операцій з валютними цінностями, зокрема, залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України. Вказана у дозволі валютна операція в повній мірі відповідає характеру укладеної з клієнтом кредитної угоди, в якій валютою кредитування є саме іноземна валюта, адже згідно ч. 1 ст. 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" термін "кредитні операції"" визначено як операції, зазначені, зокрема, у тому числі і у п. З ч. 1 ст. 47 цього Закону, а саме розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 й відповідний дозвіл від 29.07.2003. Згідно пункту 10 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 року "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин", згідно зі статтею 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а статтею 192 ІІК передбачено, шо іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Отже, банк як фінансова установа, отримавши у встановленому законом порядку (статті 19, 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність») банківську та генеральну ліцензії на здійснення валютних операцій або письмовий дозвіл на здійснення операцій із валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3 024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, має право здійснювати операції з надання кредитів у іноземній валюті (пункт 2 статті 5 Декрету про валютне регулювання). Щодо вимог підпункту «в» пункту 4 статті 5 цього Декрету, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії Національного банку України на здійснення операційщодо надання та одержання резидентами кредитів у іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі, то, оскільки законодавством України не встановлено термінів і сум кредитів у іноземній валюті як критеріїв їх віднесення до сфери дії режиму індивідуального ліцензування, ця норма не може застосовуватись судами. Згідно пункту 11 Постанови Пленуму ВССУ з розгляду цивільний і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 у разі виникнення спору щодо отримання сторонами кредитного договору індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави (підпункт «г» пункту 4 статті 5 Декрету про валютне регулювання) суд має виходити з того, що Національним банком України на виконання положень статті 11 цього Декрету, статті 44 Закону України «Про Національний банк України» в межах своїх повноважень прийнято Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14 жовтня 2004 року № 483 (зареєстровано у Міністерстві юстиції України 9 листопада 2004 року № 1429/10028). Згідно з пунктом 1.5 цього Положення використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний банк видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл на здійснення операції з валютними цінностями, який до переоформлення Національним банком України відповідних ліцензій на виконання вимог пункту 1 розділу II Закону України від 15 лютого 2011 року № 3 024-VI «Про внесення змін до деяких законів України щодо регулювання діяльності банків» генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій, або генеральну ліцензію на здійснення валютних операцій). У зв'язку з наведеним суди повинні виходити з того, шо надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної зі сторін кредитного договору. Разом з цим, слід зауважити, що обраний позивачем засіб захисту свого права через визнання кредитного договору недійсним з підстав видачі кредиту в іноземній валюті з мотивацією, що в цьому випадку валютна операція підлягає індивідуальному ліцензуванню Національним банком відповідно до Декрету, - виходить за межі визначених цивільним законодавством підстав визнання договору недійсним. Оскільки серед переліку документів, що були б потрібні для отримання індивідуальної ліцензії має бути підписаний сторонами договір, виражений в іноземній валюті. Зазначене підтверджується, зокрема, положеннями: пп. "б" п. 2.1 глави 2 Положення про порядок видачі резидентам індивідуальних ліцензій Національного банку України на переказування іноземної валюти за межі України з метою оплати валютних цінностей, затверджене постановою Правління Національного банку України від 29.01.2003 року № 36: для отримання ліцензії подається "оригінал або засвідчену копію договору (угоди) про купівлю-продаж цінних паперів"; абзац 6 п.2.1 глави 2 Положення про порядок видачі Національним банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу, затверджене постановою Правління Національного банку України від 14.10.2004 р. № 483: "...заявник має подати Національному банку такі документи: ...оригінали або копії документів, на підставі яких виникли зобов'язання в іноземній валюті (договори, листи, рахунки, клопотання відповідного центрального органу виконавчої влади України або відповідного державного органу іноземної держави тощо)." Стосовно заяви Позивача про те, що йому нібито не була надана вся необхідна інформація перед укладенням договору у Анкеті-заяві від 19.11.2007 зазначено: "Я ознакомился и согласен с условиями кредитования, которые были предоставлены мне в письменном виде. Своей подписью я подтверждаю факт о предоставленной мне полной информации об условиях кредитования в ПриватБанке (а также его место нахождения), а именно: цель, для которой кредит может быть потрачен; формы его обеспечения; имеющиеся формы кредитования с коротким описанием отличий между ними, в том числе между обязательствами Заемщика; тип процентной ставки; сумму, на которую кредит может быть выдан; Ориентировочную совокупную стоимость кредита и стоимость услуги по оформленню договора (перечень всех расходов, связанных с получением кредита, его обслуживанием и возврат, в частности таких, как административные расходы, расходы на страхование, юридическое оформление и тому подобное); срок, на кокой кредит может быть получен; варианты возврата кредита, включая количество платежей, их частоту и обьемы; возможность досрочного погашення кредита и его условия; необходимость осуществления оценки имущества, если такая оценка является необходимой, кем она осуществляется; налоговый режим уплаты процентов и о государственньїх субсидиях, на которые Заемщик имеет право, и сведения о том, от кого Заемщик может получить более подробную информацию; преимущества и недостатки предлагаемых схем кредитования". Відповідачем повністю дотримані вимоги п. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", про що свідчить особистий підпис Позивача на Анкеті-заяві, дата підписання якої передує даті укладення Договору. Наслідком надання Позивачу повної інформації .є підписання сторонами кредитного договору та відсутність від позивача претензій протягом передбачених законом 14 днів й протягом 3-х років (строк позовної давності). Крім того, доказом наявності факту виконання вимог Закону України «Про захист прав споживачів» є положення ч. 2 ст. 638, ч. 2 ст. 642 ЦК України, тобто фактичне прийняття пропозиції до укладання договору дією (отримання кредиту боржником та сплата ним періодичних платежів). Одночасно зазначає, що ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав позивачів" передбачено, що у випадку недотримання норм цієї статті настають наслідки передбачені ст.ст. 15, 23 нього Закону, які не передбачають такого наслідку, як визнання договору недійсним. Тобто, кредитний договір укладений відповідно до норм чинного законодавства та є чиним, а тому просить відмовити в задоволенні позову повністю. Судом встановлено наступні факти. 20 листопада 2007 року між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", який відповідно до вимог Закону України «Про акціонерні товариства», змінив назву на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" , а на даний час змінив назву на Акціонерне товариство укладено кредитний договір КGKWGA01580019 від 20.11.2007 року (том.1 а. с. 11-14). Відповідно до даного договору Банк надає Позичальнику кредитні кошти (кредит) в іноземній валюті, Долар США, а позичальник зобов'язується прийняти належним чином використовувати і повернути Банку кредиті кошти (кредит) та сплатити плату за кредит у порядку та на умовах, зазначених у Договорі. Пунктом 1 ч.2 ст. 92 Конституції України, зазначено, що статус національної валюти та статус іноземних валют на території України встановлюється виключно законами України. Статтею 99 Конституції визначено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Вищезазначеною статтею визначено правовий статус грошової одиниці України, але не встановлено сферу її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Згідно з ч.1 ст. 192 ЦК законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України -гривня. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти також обумовлений чинним законодавством. Відповідно до ч.2 ст. 198 ЦК України виконання зобов'язань, виражених у національній валюті, здійснюється відповідно до закону. Положеннями ч1 ст. 3 Декрету Кабінету Міністрів України № 15-93 від 19.02.1993р. "Про систему валютного регулювання і валютного контролю" визначено, що валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, який приймається без обмежень для оплати будь-яких вимог та зобов'язань. Отже, чинні законодавчі акти передбачають обов'язковість застосування валюти України при здійсненні розрахунків, проте не містять заборони встановлення грошових зобов'язань у іноземній валюті. З вищевикладеного випливає, що у випадках, прямо передбачених законом, резиденти мають право здійснювати валютні операції та використовувати іноземну валюту як засіб платежу. Відповідно до ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» від 19 лютого 1993 року №15-93 операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій, що видаються Національним Банком України. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п.2 ст. 5 Декрету. Банк мав ліцензію від 04.12.2001 й відповідний дозвіл від 29.07.2003 на право здійснювати банківські операції, визначені ч. 1 та п.5-11 ч.2 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність». Відповідно до пункту 2.3 Положення про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операцій, що затверджене постановою Правління НБУ N 275 від 17.07.2001 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України від 21 серпня 2001 року за N 730/5921), за наявності банківської ліцензії та за умови отримання письмового дозволу Національного банку банки мають право здійснювати операції з валютними цінностями, серед яких: неторговельні операції з валютними цінностями; операції з готівковою іноземною валютою (купівля, продаж, обмін), що здійснюються в пунктах обміну іноземної валюти, які працюють на підставі укладених банками агентських договорів з юридичними особами-резидентами; ведення рахунків клієнтів (резидентів і нерезидентів) в іноземній валюті та клієнтів-нерезидентів у грошовій одиниці України; залучення та розміщення іноземної валюти на валютному ринку України; залучення та розміщення іноземної валюти на міжнародних ринках; інші операції з валютними цінностями на валютному ринку України. З вищенаведеного вбачається, що уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Отже, відповідно п. «в» ч. 4 ст. 5 Декрету індивідуальні ліцензії видаються на операції з надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують встановлені законодавством межі. Оскільки чинним законодавством не встановлені будь-які обмеження чи вимоги щодо сум та термінів в кредитів в іноземній валюті, які надаються або залучаються резидентами України, банк не має зобов'язань щодо отримання індивідуальних ліцензій Національного банку України для надання кредитів в іноземній валюті резидентам. Таким чином, відповідач має право здійснювати торгівлю іноземною валютою та надавати кредити резидентам в іноземній валюті за генеральною банківською ліцензією Національного банку України, оскільки це передбачено п. 4 ст. 5 Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". В даному випадку не порушене право позивача, оскільки він мав змогу ознайомитись із всіма умовами оформлення кредитного договору попередньо, до підписання цього договору. Якщо позивач належним чином не ознайомився із змістом інформаційного листа чи кредитного договору, то в його діях вбачається власна недбалість. Помилка внаслідок власного недбальства позивача не є підставою для зміни Договору в односторонньому порядку чи визнання його недійсним. Відповідно до позиції , висловленої в пункту 16 Постанови Пленуму ВССУ від 30 березня 2012 року № 5 визначено, що обставина зростання/коливання курсу іноземної валюти стосується обох сторін договору, позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті. Таким чином, укладаючи спірний кредитний договір в іноземній валюті, сторони прийняли на себе певні ризики на випадок зміни валютного курсу та в момент укладення кредитного договору не мали будь-яких законних підстав вважати, що така зміна не настане. Відповідно до п. 3.1 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил Надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Банки зобов'язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача-, перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов'язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо; перелік і розмір інших фінансових зобов'язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо). Графіком платежів, визначення сукупної вартості кредиту визначено, комісія з надання кредиту, платежі за надані супутні послуги на користь третій осіб, пов'язанні із страхуванням, сплатою державного мита за посвідчення договору іпотеки/застави, послугами нотаріусів. Відповідно до п. 3.2 Постанови Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року «Про затвердження Правил Надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» Кредитний договір має містити графік платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі, - щомісяця, щокварталу тощо) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача за кожним платіжним періодом з урахуванням даних, передбачених у додатку до цих Правил. У графіку платежів має бути докладно розписана сукупна вартість кредиту за кожним платіжним періодом. У графіку платежів, визначення сукупної вартості кредиту визначено, сума платежу за розрахунковий період, погашення основної суми кредиту, та проценти за користування кредитом. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представників сторін, оцінивши докази в їх сукупності, суд , дійшов висновку щодо відмови в задоволенні позову, і визнання недійсним укладеного між сторонами кредиту. При цьому, в суді не знайшли підтвердження підстави зазніх позивачем, які доводять , що позивач на підставі ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів" дійшов правильного висновку про те, що укладений сторонами кредитний договір порушує права його як позивача, оскільки судом встановлено відсутність підстав для визнання недійсним кредитного договору згідно з Законом України "Про захист прав споживачів". Однак положення статті 18 Закону України "Про захист прав споживачів" містять інші самостійні підстави визнання умови або умов угоди недійсними. Так, у справі №6-40цс13 в постанові від 11 вересня 2013 року Верховний суд України, висловивши наступну правову позицію: «Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2 ст. 18 цього Закону - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Аналізуючи норму ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", можна дійти висновку, що для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: по-перше, умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України); по-друге, умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; по-третє, умови договору завдають шкоди споживачеві». Пунктом 1 ст. 626 ЦК України встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, направлена на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов'язків. Пунктом першим статті 627 ЦК України, також встановлено свободу договору, з посиланням на статтю 6 зазначеного Кодексу із зазначенням того, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тобто, свобода договору означає право громадян та інших суб'єктів цивільного права вступати чи утримуватися від вступу у будь-які договірні відносини. Свобода договору проявляється також у можливості наданій сторонам визначати умови такого договору. Однак під час укладання договору, визначаючи його умови, сторони повинні дотримуватись нормативно-правових актів. Стаття 629 ЦК України встановлює, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Частина 1 ст. 638 Цивільного кодексу України передбачає, що договір вважається укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. До істотних умов відносяться умови про предмет договору, умови, які визначені істотними законом, а також ті умови, щодо яких сторонами обов'язково повинна бути досягнута згода. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з положень ст. 1054, ст. 1048 ЦК України істотними умовами кредитного договору є умови про предмет, ціну та строк його дії, порядок одержання і розмір процентів, який визначається договором. Так, підписанням договору позивач підтвердила, що ознайомлена у письмовій формі з умовами надання кредиту, в тому числі вартістю кредиту, його особливостями, перевагами та недоліками, методикою, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних із конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним, інформацією про сукупну вартість кредиту з урахуванням реальної процентної ставки та значення абсолютного подорожчання кредиту, вартості, видів та предметів супутніх послуг, а також іншої інформації, надання якої вимагає чинне законодавство України. Відповідно до висновку судово-економічної експертизи , проведеної в рамках даної справи , на підставі , наданих сторонами документів, встановлено, що за результатами експертизи в межах наявних матеріалів, встановлено сукупна вартість кредиту (у вигляді реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту) складає (докладно див. дослідну частину та Додаток 1 експертизи): - реальна процентна ставка на момент укладення Кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20.11.2007р. - 20.48% (докладно див. кол.7 Додатку 1 експертизи); - абсолютне значення подорожчання кредиту на момент укладення Кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20.11.2007р. - 24929,20 дол.США (докладно див. кол.8 Додатку 1 експертизи). При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 20.11.2007р. по 17.08.2016р. із застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2016р., реальна процентна ставка за Кредитним договором № КGKWGA01580019 від 20.11.2007р. становить 40,53% (докладно див. кол.7 Додатку 2 експертизи). При виконанні розрахунку в національній валюті, з урахуванням курсу НБУ по відношенню гривні до долара США за період з 20.11.2007р. по 17.08.2016р.. із застосуванням в наступних періодах офіційного курсу долара США станом на 17.08.2016р., абсолютне значення подорожчання кредиту за Кредитним договором № КGKWGA01580019 від 20.11.2007р., становить 206894,53 грн. (докладно див. кол.8 Додатку 2 експертизи). В матеріалах справи міститься Додаток №1 «Загальна вартість кредиту» (Т.1 а.с.62) до Кредитного договору № КGKWGA01580019 від 20.11.2007р., відповідно якого реальна процентна ставка складає 14, 79 %, суми % та щомісячної комісії становить 22654,40 дол.США. В результаті проведених розрахунків, виходячи з наданих на експертизу документів та

Outcome: dismissed