Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-29 00:00:00

Заявник [PERSON] звернулася до суду про видачу обмежувального припису та просить суд винести обмежувальний припис та встановити наступний захід тимчасового обмеження прав кривдника, як заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з потерпілою особою, посилаючись на те, що [PERSON] перебуває на превентивному обліку як особа, яка скоїла домашнє насильство. Протягом останнього року його неодноразово притягували до відповідальності за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення відносно своєї матері [PERSON]. Наразі, [PERSON] надалі продовжує вчиняти дії насильницького характеру щодо [PERSON], зокрема застосовувати фізичне насильство, знищувати предмети домашнього побуту, меблі тощо. Враховуючи вищенаведені обставини продовжувати далі проживати спільно із [PERSON] заявник не може. У своїй відповіді від 05 серпня 2018 року на звернення Заявника, начальник ГУНП в Тернопільській області зазначив про рекомендацію звернутись до суду із заявою при видачу обмежувального припису. У судовому засіданні заявник та її представник свою заяву підтримали повністю та просять суд її задовольнити. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку. Заінтересована особа [PERSON] у судовому засіданні заперечив проти задоволення заяви, посилаючи на те, що будь-якого домашнього насильства, щодо своєї матерів він не вчиняв. Пояснив, що з 1987 року проживав зі своєю сім'єю у даній квартирі, яку вони безоплатно отримали в користування та на яку був виданий ордер на всю сім`ю. В подальшому, а саме в 2013 році, з метою приватизації квартири, мати переконала його, двох його братів і сестру, знятися з реєстраційного обліку, пообіцявши в подальшому знову приписати їх. З 2013 року по січень 2018 року, він фактично проживав у даній квартирі, однак стосунки із матір'ю в нього погіршились через те, що вона не бажали зареєструвати його місце проживання у спрій квартирі. З початку 2018 року, він проживав спочатку на місці власної роботи (автозаправній станції), а пізніше періодично у своїх товаришів і знайомих. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що [PERSON] є її співробітником, з початку 2018 року ночував на автозаправній станції (як він пояснив, що мати не пускала його додому), а пізніше з жалю до нього, свідок дозволила йому тимчасово пожити у неї в [ADDRESS]. Згідно з вимогами ст. 350-1 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису подається до суду за місцем проживання (перебування) особи, яка постраждала від домашнього насильства або насильства за ознакою статі, а якщо зазначена особа перебуває у закладі, що належить до загальних чи спеціалізованих служб підтримки постраждалих осіб, - за місцезнаходженням цього закладу. Відповідно до ч. 1 ст. 350 -2 ЦПК України, заява про видачу обмежувального припису може бути подана особою, яка постраждала від домашнього насильства, або її представником - у випадках, визначених Законом України "Про запобігання та протидію домашньому насильству". Як з'ясовано судом, [PERSON] та [PERSON] перебувають у неприязних стосунках та між ними виникають різні конфлікти та непорозуміння, з приводу тієї обставини, що заявник не бажає реєструвати місця проживання у приватизованій нею квартирі свого сина [PERSON], а останній, з цієї причини періодично вчиняє з матір'ю конфлікти. Так, постановою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 23 лютого 2018 року, закрито провадження у справі про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП за відсутності складу адміністративного правопорушення. Крім того, згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 червня 2018 року, [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та звільнено його від адміністративної відповідальності, передбаченої ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, за малозначністю правопорушення, обмежившись усним зауваженням. Згідно постанови Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 19 липня 2018 року, [PERSON] 29 червня 2018 року о 21 год. 11 хв., по місцю проживання за адресою [ADDRESS], вчинив насильство в сім`ї відносно матері [PERSON], з якою спільно проживає, під час якого чинив на неї моральний та психологічний тиск, погрожував фізичною розправою, внаслідок чого могла бути завдана шкода психологічному здоров'ю потерпілої. Згідно даної постанови [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в дохід держави в розмірі 170 (сто сімдесят) гривень. Заявник стверджує, що [PERSON] систематично вчиняє дії, направленні на фізичне, психологічне та економічне насильство відносно неї. Відповідно до пунктів 3, 14, 17 частини 1 статті 1 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" домашнє насильство це діяння (дії або бездіяльність) фізичного, сексуального, психологічного або економічного насильства, що вчиняються в сім'ї чи в межах місця проживання або між родичами, або між колишнім чи теперішнім подружжям, або між іншими особами, які спільно проживають (проживали) однією сім'єю, але не перебувають (не перебували) у родинних відносинах чи у шлюбі між собою, незалежно від того, чи проживає (проживала) особа, яка вчинила домашнє насильство, у тому самому місці, що й постраждала особа, а також погрози вчинення таких діянь. Психологічне насильство це форма домашнього насильства, що включає словесні образи, погрози, у тому числі щодо третіх осіб, приниження, переслідування, залякування, інші діяння, спрямовані на обмеження волевиявлення особи, контроль у репродуктивній сфері, якщо такі дії або бездіяльність викликали у постраждалої особи побоювання за свою безпеку чи безпеку третіх осіб, спричинили емоційну невпевненість, нездатність захистити себе або завдали шкоди психічному здоров'ю особи. Фізичне насильство - форма домашнього насильства, що включає ляпаси, стусани, штовхання, щипання, шмагання, кусання, а також незаконне позбавлення волі, нанесення побоїв, мордування, заподіяння тілесних ушкоджень різного ступеня тяжкості, залишення в небезпеці, ненадання допомоги особі, яка перебуває в небезпечному для життя стані, заподіяння смерті, вчинення інших правопорушень насильницького характеру. Економічне насильство - форма домашнього насильства, що включає умисне позбавлення житла, їжі, одягу, іншого майна, коштів чи документів або можливості користуватися ними, залишення без догляду чи піклування, перешкоджання в отриманні необхідних послуг з лікування чи реабілітації, заборону працювати, примушування до праці, заборону навчатися та інші правопорушення економічного характеру. За п. 9 ч. 1 ст. 1 цього ж Закону оцінка ризиків це оцінювання вірогідності продовження чи повторного вчинення домашнього насильства, настання тяжких або особливо тяжких наслідків його вчинення, а також смерті постраждалої особи. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантовано, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров'я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Важливим є те, що виходячи із змісту даного права, воно включає існування, як негативних так і позитивних обов'язків держави, які невід'ємні від реальної «поваги» до приватного та сімейного життя. (див. пункт 78 рішення Європейського Суду у справі «Мамчур проти України»). При вирішенні питання домашнього насильства, суд вважає за необхідне зазначити, що суд при оцінці даного питання, повинен переконатися, чи ґрунтується відповідна вимога на достатній доказовій базі. Відповідно до ст. 24 Закону України «Про запобігання та протидію домашньому насильству» до спеціальних заходів щодо протидії домашньому насильству належать: 1) терміновий заборонний припис стосовно кривдника; 2) обмежувальний припис стосовно кривдника; 3)взяття на профілактичний облік кривдника та проведення з ним профілактичної роботи; 4) направлення кривдника на проходження програми для кривдників. Згідно з ч. 2 ст. 26 Закону України «Про запобіганню та протидію домашньому насильству» обмежувальним приписом визначаються один чи декілька таких заходів тимчасового обмеження прав кривдника або покладення на нього обов'язків: 1) заборона перебувати в місці спільного проживання (перебування) з постраждалою особою; 2) усунення перешкод у користуванні майном, що є об'єктом права спільної сумісної власності або особистою приватною власністю постраждалої особи; 3) обмеження спілкування з постраждалою дитиною; 4) заборона наближатися на визначену відстань до місця проживання (перебування), навчання, роботи, інших місць частого відвідування постраждалою особою; 5) заборона особисто і через третіх осіб розшукувати постраждалу особу, якщо вона за власним бажанням перебуває у місці, невідомому кривднику, переслідувати її та в будь-який спосіб спілкуватися з нею; 6) заборона вести листування, телефонні переговори з постраждалою особою або контактувати з нею через інші засоби зв'язку особисто і через третіх осіб. Заявник [PERSON] у поданій заяві посилається на застосування обмежувального припису на підставі ч. 2 ст. 26 Закону України "Про запобігання та протидію домашньому насильству" та необхідність прийняття рішення про видачу обмежувального припису. Аналізуючи особу [PERSON] суд звертає увагу, що він має місце роботи, за якою позитивно характеризується, в матеріалах справи відсутні докази того, що він притягувався до кримінальної відповідальності. Оцінюючи встановленні обставини, суд приходить до переконання, що [PERSON] хоча й одного разу був притягнутий судом до адміністративної відповідальності за вчинення домашнього насильства щодо матері [PERSON], проте його дії не носять системного характеру й були вчинені на емоційному грунті і зумовлені певною обставиною - небажанням [PERSON] реєструвати місця проживання свого сина [PERSON] у приватизованій нею квартирі, де її син прожив усе своє свідоме життя і котра є його єдиним житлом. Окрім цього судом не встановлено стверджуваних заявником обставин, що [PERSON] перманентно продовжує вчиняти щодо заявника домашнє насильство, знищувати предмети домашнього побуту, меблі тощо За таких обставин, суд співставляючи інтереси учасників справи, враховуючи суспільні інтереси, приходить до переконання, що не є достатніми аргументи заявника для виправдання такого серйозного втручання у приватне життя (право на житло) [PERSON], а тому слід відмовити у видачі обмежувального заходу. В силу ч. 3 ст. 350-5 ЦПК України судові витрати, пов'язані з розглядом справи про обмеження припису відносяться на рахунок держави. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed