Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-08 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася в суд з позовом до відповідачів [PERSON], [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області та просить суд визнати недійсним заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] [INFO], жительки с. Узлісся, Дубровицького району Рівненської області, посвідчений 30.01.2001 року секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області [PERSON] та зареєстрований в журналі нотаріальних дій по [PERSON] сільській раді Дубровицького району Рівненської області за №09 від 30.01.2001 року. Крім того, просить визнати недійсними свідоцтва про право на спадщину за заповітом, видані 09.04.2014 року державним нотаріусом Дубровицької районної державної нотаріальної контори [PERSON] на ім'я [PERSON] [INFO] та зареєстровані в реєстрі за №242 та за №241. Свої вимоги мотивує тим, що 25 серпня 2013 року помер її брат [PERSON], після смерті якого відкрилась спадщина на належне йому майно. Спадкоємців першої черги за законом на час смерті брата не було. Вона, як спадкоємець другої черги за законом, звернулася до Дубровицької районної державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, однак нотаріус повідомив їй, що на спадщину, яка відкрилась після смерті її брата [PERSON] претендує також його племінниця [PERSON], як спадкоємець за заповітом. Оспорюваний заповіт був посвідчений секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області [PERSON] Вважає, що даний заповіт був посвідчений не уповноваженою особою, оскільки рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради про покладення на [PERSON] обов'язку вчинення нотаріальних дій немає, а тому як наслідок - заповіт не є нотаріально посвідчений. Окрім того, заповіт не відповідає вимогам закону, зокрема ст. 541 ЦК УРСР (1963 року), згідно якої в заповіті повинно бути зазначено місце та час його складання. У зв'язку з цим вона була змушена звернутися до суду з даним позовом. Представник позивачки [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала, просила суд скасувати заповіт від імені [PERSON] на користь [PERSON] у зв'язку з тим, що оспорюваний заповіт складений з недотриманням нотаріальної форми його посвідчення та такий, що не відповідає вимогам закону, оскільки посвідчений не уповноваженою на те посадовою особою і рішення виконавчого комітету [PERSON] сільської ради про покладення на секретаря ради [PERSON] повноважень щодо вчинення нотаріальних дій - відсутні. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] та відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, просили суд відмовити в його задоволенні та пояснили, що за життя [PERSON] доглядала за [PERSON], після його смерті всі витрати на його поховання взяла на себе і те, що [PERSON] на випадок своєї смерті заповів їй все своє майно, було його справжнім волевиявленням. Представник відповідача [PERSON] сільської ради - [PERSON] в судовому засіданні позов не визнала, просила суд відмовити в його задоволенні та пояснила, що ніяких порушень з боку секретаря сільради [PERSON] при посвідченні заповіту не було, оскільки він у своїй діяльності керувався нормами Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та Закону України "Про нотаріат", які прямо передбачають, що саме посадова особа сільської ради має право вчиняти нотаріальні дії. Заслухавши пояснення сторін, допитавши свідків, дослідивши докази по справі, суд вважає, що позов слід задовольнити з таких підстав. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що момент посвідчення оспорюваного заповіту, він дійсно працював на посаді секретаря та секретаря виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області. Оскільки він був посадовою особою, то відповідно до Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" та посадової інструкції, на нього були покладені обов'язки по вчиненню нотаріальних дій. Також додав, що [PERSON] звертався до нього з приводу складення заповіту на користь [PERSON]. Також свідок суду ствердив, що спадкоємицею [PERSON] призначив свою племінницю [PERSON] і це було його доброю волею. Пригадати про те, чи приймалося рішення виконавчим комітетом про покладення на нього обов'язків щодо вчинення нотаріальних дій від імені виконкому за період його роботи і, зокрема, в 2001 році, він не зміг. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду пояснив, що [PERSON] неодноразово йому говорив, що все своє майно він бажає заповісти своїй племінниці [PERSON], оскільки вона постійно за ним доглядає та допомагає йому по господарству, і те, що він склав заповіт саме на користь [PERSON], було його доброю волею. Згідно копії свідоцтва про смерть серії І-ГЮ №150174 (а.с.5) вбачається, що [PERSON] помер 25 серпня 2013 року. Згідно копії заповіта (а.с.8), посвідченого 30 січня 2001 секретарем виконавчого комітету [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області [PERSON] вбачається, що [PERSON] "все майно, де б воно не було, і з чого б воно не складалося, і взагалі все, що він за законом України матиме право на день смерті" заповів своїй племінниці [PERSON] [INFO], жительці с. Узлісся, Дубровицького району Рівненської області. Згідно копій свідоцтв про право на спадщину за заповітом (а.с.9-10) вбачається, що спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] складається з: житлового будинку з надвірними будівлями, що розташований в с. Бережки, вул. Набережна, 27, Дубровицького району Рівненської області, а також із земельної ділянки площею 0,0225 га, що розташована в с. Бережки, вул. Набережна, 27, Дубровицького району Рівненської області. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України №9 від 06.11.2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. З вищевказаного заповіту вбачається, що на момент його складання та посвідчення діяли норми ЦК УРСР (1963 року). Відповідно до ст. 41 ЦК УРСР (1963 року), угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов'язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори), а тому, заповіт є односторонньою угодою. Відповідно до вимог ст. 47 ЦК УРСР (1963 року), нотаріальне посвідчення угод обов'язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Згідно ст. 48 ЦК УРСР, недійсною є та угода, що не відповідає вимогам закону. Відповідно до ст. 541 ЦК УРСР (1963 року), заповіт повинен бути укладений у письмовій формі з зазначенням місця і часу його укладення, підписаний особисто заповідачем і нотаріально посвідчений. Відповідно до ст. 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать власні (самоврядні) повноваження та делеговані повноваження. Згідно п.п.5 п. "б" ч.1 ст. 38 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", вчинення нотаріальних дій з питань, віднесених законом до їх відання, реєстрація актів цивільного стану (за винятком виконавчих органів міських (крім міст обласного значення) рад) - є делегованим повноваженням. Згідно ст.ст. 1233, 1234 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Право на заповіт має фізична особа з повною цивільною дієздатністю. За своєю юридичною природою заповіт є одностороннім правочином, який дійсний за умови додержання встановленої законом форми та змісту. За змістом ст. 1257 ЦК України, заповіт може бути визнано недійсним. Згідно з нормами ст.1247 ЦК України, загальними вимогами до форми заповіту є: складання заповіту у письмовій формі із зазначенням місця та часу його складання, заповіт має бути особисто підписаний заповідачем та посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у ст.ст. 1251-1252 ЦК України. Відповідно до п.2 Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій посадовими особами виконавчих комітетів сільських, селищних, міських Рад народних депутатів, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №22/5 від 25 серпня 1994 року (чинної на момент посвідчення вищевказаного заповіту), нотаріальні дії у виконавчих комітетах сільських, селищних, міських Рад народних депутатів вчиняють посадові особи, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення цих дій. Відповідно до п.4 Прикінцевих та перехідних положень чинного ЦК України, цивільний кодекс застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності ЦК України, положення цього кодексу застосовуються до тих прав та обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Відповідно до ст. 1296 ЦК України, спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. На даний час позивачці стало відомо, що 09.04.2014 року державним нотаріусом Дубровицької районної державної нотаріальної контори на підставі оспорюваного заповіту, на ім'я [PERSON] були видані два свідоцтва про право на спадщину за заповітом: на житловий будинок з надвірними будівлями, що розташований в с. Бережки, вул. Набережна, 27, Дубровицького району Рівненської області (зареєстрований в реєстрі за №241), а також на земельну ділянку площею 0,0225 га, що розташована в с. Бережки, вул. Набережна, 27, Дубровицького району Рівненської області (зареєстрований в реєстрі за №242). Згідно ст. 1301 ЦК України, свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Враховуючи, що оспорювані свідоцтва про право на спадщину були видані на ім'я [PERSON] як спадкоємиці за заповітом після смерті [PERSON], то визнання недійним заповіту тягне за собою визнання недійсними і даних свідоцтв, оскільки [PERSON] не мала права на спадкування вищевказаного майна. В судовому засіданні було встановлено, що після обрання [PERSON] на посаду секретаря та секретаря виконкому [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області 15 квітня 1998 року і до моменту вчинення нотаріальної дії - посвідчення 30 січня 2001 року заповіту [PERSON] на ім'я [PERSON] повноважень на вчинення нотаріальних дій від виконкому ради він не отримував. І лише після виникнення у сторін спору щодо користування земельними ділянками та після зробленого адвокатського запиту до [PERSON] сільської ради та архівного відділу Дубровицької РДА, представник позивачки отримала відповідь, з якої їй стало відомо, що рішення [PERSON] сільської ради та її виконавчого комітету про покладання на секретаря Бережківської сільської ради [PERSON] вчинення нотаріальних дій - відсутні. Суд не бере до уваги покликання представника [PERSON] сільської ради [PERSON] на те, що виконком [PERSON] сільської ради покладав обов'язки по вчиненню нотаріальних дій на тодішнього секретаря ради [PERSON] Оскільки твердження голови сільської ради [PERSON] про те, що таке рішення може знаходитися в архівному відділі Дубровицької РДА, або ж могло бути знищено внаслідок проведення ремонтних робіт в адмінприміщенні сільської ради, спростовується оглянутими в судовому засіданні документами, наданими [PERSON] сільською радою Дубровицького району Рівненської області на виконання ухвали суду від 24 грудня 2015 року (а.с.130-142). Згідно копії довідки №151 від 01.09.2009 року, виданої [PERSON] сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.131) вбачається, що в документах постійного зберігання відсутній журнал реєстрації нотаріальних дій за 1999-2002 роки, а тому будь-яких обставин, дані документи повинні зберігатися. Згідно доповнення до історичної довідки до фонду [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 06.03.2009 року, виданої начальником архівного відділу Дубровицької РДА (а.с.132) вбачається, що в документах постійного зберігання відсутній журнал реєстрації нотаріальних дій за 1999-2002 роки. Згідно відповіді архівного відділу Дубровицької РДА №19/01-06 від 25.01.2016 року на адвокатський запит №911/294 від 15.01.2016 року вбачається, що до архівного відділу Дубровицької РДА на зберігання передані документи [PERSON] сільської ради Дубровицького району Рівненської області за період з 1977 року по 2004 рік. Це документи постійного терміну зберігання. Рішення [PERSON] сільської ради та її виконавчого комітету про покладання на секретаря Бережківської сільської ради [PERSON] вчинення нотаріальних дій - відсутні. Окрім того, суд також не бере до уваги посилання представника [PERSON] сільської ради [PERSON] на те, що у функціональних обов'язках секретаря сільської ради передбачено ведення секретарем сільської ради нотаріальних дій (а.с.33), затверджених головою сільської ради [PERSON] від 16.04.2001 року - 16.04.2002 року?, оскільки в даному документі є виправлення, і тим більше це документ не є документом, який уповноважує секретаря сільської ради на вчинення нотаріальних дій. Що ж стосується пропуску строку позовної давності звернення [PERSON] до суду, в цьому випадку суд звертає увагу на таке. У відповідності з ч.1 ст.261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Суд приходить до висновку, що [PERSON], не оспорюючи заповіту з часу його складання, вважала, що його вчинено у відповідності до вимог діючого законодавства. Як встановлено в судовому засіданні, а також цей факт ствердила відповідачка [PERSON], позивачка [PERSON] дізналася про існування заповіту в жовтні місяці 2013 року. Таким чином, строк позовної давності для звернення до суду, який ст. 257 ЦК України для даного виду правовідносин становить три роки, і початок перебігу якого слід рахувати від дня, коли їй стало відомо про порушення свого права як спадкоємця другої черги за законом, тобто з 2013 року, позивачка не пропустила. Згідно п.13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах" №10 від 17 жовтня 2014 року, якщо в позовній заяві об'єднано дві або більше самостійних вимог немайнового характеру, пов'язані між собою, судовий збір сплачується окремо з кожної із таких вимог (або загальною сумою), а тому суд вважає, що з позивачки [PERSON] на користь держави слід стягнути недоплачений судовий збір в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 коп.). Відповідно до ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, а тому з відповідачів на користь позивачки слід стягнути понесені судові витрати з оплати судового збору в розмірі 243,60 грн. (двісті сорок три гривні 60 копійок).

Outcome: approved