Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-29 00:00:00

Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просить стягнути заборгованість за кредитним договором №11311834000 від 07.03.2008 року по кредиту та процентам у розмірі 39582,92 дол. США; по пені у розмірі 31875,67 грн. з [PERSON] солідарно з [PERSON], а також судові витрати у розмірі 15797,49 грн., а саме у рівних частках з кожного по 7898,75 грн. В позові зазначено що, згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк». Позов обґрунтовано тим, що 07.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір № 11311834000, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 40600,00 доларів США, а відповідач [PERSON] зобовязався повертати кредит та сплачувати проценти у розмірі 11,9 % шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 440,00 дол. США 10 числа кожного місяця строком до 07.03.2029 року. В забезпечення виконання зобов'язань позичальника за вказаним Кредитним договором між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки № 11311834000/п1 від 07.03.2008 року. Посилаючись на порушення [PERSON] умов кредитного договору по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів заборгованість по кредиту та процентам, внаслідок чого станом на 08.04.2016 року утворилась заборгованість на суму 39 582,92 дол. США та по пені у розмірі 31875,67 грн., з яких: заборгованість за кредитом 35682,07 дол. США; заборгованість по процентам 3900,85 дол. США; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 8274,99 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення процентів у сумі 23600,68 грн., та вказуючи на невиконання поручителем своїх обовязків за договором поруки, позивач просив стягнути заборгованість з відповідачів у солідарному порядку. У жовтні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з зустрічним позовом до ПАТ «УкрСиббанк» про визнання кредитного договору недійсним, мотивуючи його тим, що при укладанні кредитного договору №11311834000 від 07.03.2008 року банк не надав споживачу у письмовій формі усієї необхідної, достатньої та вичерпної інформації для здійснення ним свідомого вибору, повідомлена банком до укладення договору інформація є недостовірною, а відтак його волевиявлення щодо укладення договору формувалося під впливом обману з боку банку, який приховав від нього важливу інформацію, яка стосується плати за кредит, вказав у договорі занижені значення показників суттєвих умов договору, у тому числі щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми здорожчання кредиту, чим ввів в оману, а тому кредитний договір слід визнати недійсним з моменту його вчинення. Також вказав, що надання та одержання кредиту в іноземній валюті, використання іноземної валюти, як засобу платежу можливо при дотриманні субєктами господарських відносин імперативних вимог законодавства, щодо одержання відповідної індивідуальної ліцензії. Грошові зобовязання можуть бути виражені в іноземній валюті лише у випадках, якщо субєкти господарювання мають право проводити розрахунки між собою в іноземній валюті відповідно до законодавства, положення, щодо обовязкового вираження зобовязань в грошовій одиниці України також передбачені ст. 524 Цивільного кодексу України. Крім того, на день укладення кредитного договору іноземний курс валюти становив 1USD=5,05 грн. та на сьогоднішній день становить 1USD=25,801286 грн. Отже, існує істотна зміна становища, щодо виконання боргових зобовязань за кредитним договором. Такі умови кредитного договору є несправедливими, так як всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договорених прав та обовязків на шкоду позичальника, споживача кредитних послуг, що є підставою для визнання такого договору недійсним (а.с.116а-118). Ухвалою суду від 27.10.2016 року зустрічний позов відповідача [PERSON] прийнято до спільного розгляду з первісним позовом ПАТ «УкрСиббанк» на підставі ст. 123 ЦПК України. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, з підстав викладених у позовній заяві та просив позов задовольнити. Судові витрати просив покласти на відповідачів. В задоволенні зустрічного позову просив відмовити. Відповідач [PERSON] за первісним позовом у судовому засіданні зустрічний позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, проти первісного позову банку заперечив та у його задоволенні просив відмовити. Представник відповідача [PERSON] за первісним позовом [PERSON] у судовому засіданні зустрічний позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити, проти первісного позову банку заперечила та у його задоволенні просила відмовити. Разом з тим, заявила клопотання про зменшення суми пені, оскільки відповідач намагався належним чином виконувати умови договору, сплатив значну суму боргу, однак на даний час опинився в тяжкому матеріальному становищі, має на утриманні дитину, що ускладнює сплату боргу, в т.ч. пеню. Представник відповідача за первісним позовом [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив у їх задоволенні відмовити. В своїх письмових запереченнях представник [PERSON] вказав, що умови п. 3.1 договору поруки про його дію до повного припинення зобовязань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 252, ч. 4 ст. 559 ЦК, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч. 4 ст. 559 ЦК про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Відповідно до договору про надання споживчого кредиту укладеного між ПАТ "УкрСиббанк" та [PERSON] позичальник зобовязується повертати суму кредиту та сплачувати проценти шляхом сплати ануїтетних платежів в розмірі 440 дол. США до 10 числа кожного місяця. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань, що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з ч. 3 ст. 254 ЦК спливає у відповідне число останнього місяця строку. Відповідно до доказів наданих позивачем, а саме довідки про розрахунок за користування кредитом, останній платіж боржником був сплачений 21.01.2015 року. Виходячи з цього останнім днем предявлення вимоги до поручителя про сплату заборгованості є 21.07.2015 року. Відповідно до доказів наданих позивачем вимогу про повернення кредиту до поручителя було надіслано 18.12.2015 року, а тому порука є припиненою (а.с. 87-88). Заслухавши пояснення учасників судового процесу, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази в їх сукупності, суд при вирішенні спору виходить з наступного. Згідно з вимогами Закону України «Про акціонерні товариства» №514-VI від 17.09.2008 року були внесені зміни у Статут АКІБ «УкрСиббанк», відповідно до яких нове повне найменування Банку стало: Публічне акціонерне товариство «УкрСиббанк» (6-12). Судом встановлено, що 07.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11311834000, відповідно до якого Банк надав [PERSON] кредит в іноземній валюті в сумі 40600 доларів США, а відповідач [PERSON] зобовязався повертати кредит та сплачувати проценти у розмірі 11,9 % шляхом сплати ануїтетного платежу у розмірі 440,00 дол. США 10 числа кожного місяця з кінцевим терміном повернення не пізніше до 07.03.2029 року згідно з графіком погашення кредиту (а.с. 13-21). 07.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено додаткову угоду № 1 до вказаного Договору, відповідно до якої сторони домовились про те, що в період з 08 січня 2009 року до 20 січня 2009 року за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін встановлюється процентна ставка у розмірі, що діє для строкової суми основного боргу. Після закінчення цього періоду, процентна ставка за користування кредитними коштами понад встановлений договором термін нараховується та встановлюється згідно умов договору (а.с22). В якості забезпечення виконання зобов'язань по кредитному договору, 07.03.2008 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір поруки №11311834000/п1, за умовами якого поручитель зобовязався відповідати перед кредитором за виконання [PERSON] усіх зобовязань, що виникли з кредитного договору про надання споживчого кредиту №11311834000 від 07.03.2008 р., існуючих в теперішній час і тих, що можуть виникнути в майбутньому (а.с.23-24). 18.12.2015 року на адресу відповідачів були направлені вимоги про погашення простроченої заборгованості, а у разі не виконання цього - достроково сплати суму боргу повністю (а.с.25-26). Вбачається, що отримання кредитних коштів та наявність заборгованості [PERSON] за кредитним договором підтверджується випискою з особового рахунку за 07.03.2008р. та довідкою-розрахунком з 07.03.2008 року по 08.04.2016 року (а.с.28-35). Отже, позивач виконав свої зобов'язання за кредитним договором у повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит в розмірі, встановленому договором. Однак, відповідач порушив умови кредитного договору, зобовязання належним чином не виконує, внаслідок чого станом на 08.04.2016 року виникла заборгованість за кредитом, яка згідно розрахунку позивача за первісним позовом становить: заборгованість за кредитом 35682,07 дол. США; заборгованість по процентам 3900,85 дол. США; заборгованість по пені за несвоєчасне погашення кредиту у сумі 8274,99 грн., заборгованість по пені за несвоєчасне погашення процентів у сумі 23600,68 грн. (а.с.28-35). Згідно ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Виходячи з положень статей 610, 612, 625, 629 ЦК України - договір є обов'язковим до виконання; порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання; боржник вважається таким, що прострочив, якщо не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором та не звільняється від відповідальності за неможливості виконання ним грошового зобов'язання. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. За змістом ст.1049 ЦК України позичальник зобовязаний повернути позикодавцеві позику у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобовязання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання (частина 2 статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобовязання за кожен день прострочення виконання (частина 3 статті 549 ЦК України). Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. У разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) відповідно до ч.1 ст.543 ЦК України кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Згідно частини третьої статті 551 ЦК України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Верховний Суд України в Узагальненні судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин, зазначив, що у таких випадках суду слід мати на увазі, що положення ч.3 ст.551 ЦК України щодо зменшення розміру неустойки може бути застосоване лише до процентів, які нараховуються як пеня, оскільки вони є засобами цивільно-правової відповідальності, чи згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України, враховуючи її компенсаційну природу, а проценти, які підлягають сплаті згідно з положеннями ст.ст. 1054,1056-1 ЦК України у такому порядку не підлягають зменшенню через неспівмірність з розміром основного боргу, оскільки вони є платою за користування грошима і підлягають сплаті боржником за правилами основного грошового боргу. Крім цього, Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.27 постанови №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз'яснив, що положення ч.3 ст.551 ЦК України про зменшення розміру неустойки може бути застосовано судом лише за заявою відповідача до відсотків, які нараховуються як неустойка. Істотними обставинами в розумінні ч.3 ст.551 ЦК можна вважати, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, але й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу. Тому, враховую ступінь розрахунків, відсутність прямих збитків у первісного позивача, тяжке матеріальне становище відповідача, наявність на утриманні дитини, виходячи з принципів розумності і справедливості, суд вважає за можливе зменшити розмір заявленої до сплати пені до 1000 грн. Враховуючи вищевикладене, позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості за кредитним договором від 07.03.2008 року є обґрунтованими, у зв'язку з чим з відповідачів підлягає стягненню заборгованість за кредитним договором та процентами у розмірі 39582,92 дол. США та пені у розмірі 1000 грн. Щодо заперечень представника відповідача [PERSON] [PERSON]Є, в яких останній просив в позові ПАТ «УкрСиббанк» відмовити на підставі ч. 4 ст. 559 ЦК України, суд зазначає наступне. Відповідно до приписів ч.1 ст.553 та ч.1 і 2 ст.554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Згідно умов укладеного між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] договору поруки №11311834000/п1 від 07.03.2008 року (розділ 3 «Строк дії договору і порядок його припинення») строк дії поруки між сторонами фактично не визначений, оскільки в цих договорах зазначено: Договір набирає чинності з моменту його підписання обома сторонами та діє до повного припинення всіх зобовязань боржника за основним договором (а.с. 23). За таких обставин в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявіть вимоги до поручителя. У даній справі встановлено, що боржник [PERSON] (а відтак і поручитель) первинно взяла на себе зобов'язання повернути суму боргу, сплату процентів, комісій, відшкодування можливих збитків, сплату пені та інших штрафних санкцій. Термін виконання основного зобовязання до 07 березня 2029 року згідно графіка, щомісячними платежами. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобовязання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобовязання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобовязання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обовязку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобовязань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. При цьому, з правової позиції, яка була висловлена Верховним Судом України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14 вказується, що оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила (з урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, судова палата у цивільних справах Верховного Суду України доходить висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобовязань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк предявлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як вбачається з графіка погашення кредиту, боржник зобовязаний був здійснювати погашення кредитної заборгованості з тим розрахунком, що на визначену у графіку дату кожного місяця заборгованість за кредитом не перевищувала певну суму, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для предявлення вимог до поручителя. У разі предявлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобовязання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобовязань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Заперечуючи щодо позову та вказуючи на припинення поруки представник відповідача вказав, що останній платіж боржником був сплачений 21.01.2015р. Виходячи з цього останнім днем пред'явлення вимоги до поручителя про сплату заборгованості було 21.07.2015р. Однак, відповідно до доказів вимогу про повернення кредиту було надіслано до поручителя 18.12.2015р., тобто після спливу шестимісячного строку. Проте, суд вважає такі доводи необґрунтованими. З довідки - розрахунку вбачається, що 21.05.2015р. було сплачено 85,34долари США в рахунок погашення суми кредиту, при цьому відповідач здійснював погашення нарахованих процентів, зокрема 20.10.2015р. було сплачено 334,25 доларів США, 15.02.2016р. сплачено 420,65 доларів США, а останній платіж було здійснено 07.04.2016р. в сумі 103,67доларів США. Разом із тим Верховний Суд України в постанові від 17 вересня 2014 року у справі 6-53цс14 вказує, що правовідносини поруки за договором не можна вважати припиненими в іншій частині, яка стосується відповідальності поручителя за невиконання боржником окремих зобовязань за кредитним договором про погашення кредиту до збігу шестимісячного строку з моменту виникнення права вимоги про виконання відповідної частини зобов'язань, та в частині вимог про дострокове погашення кредитних коштів. Крім того, при застосуванні частини четвертої статті 559 ЦК України слід ураховувати таке. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у звязку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання, якщо кредитор не предявить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобовязання не встановлено або встановлено моментом предявлення вимоги), якщо кредитор не предявить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «предявлення вимоги» та «предявлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування субєктивного права кредитора й субєктивного обовязку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом предявлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобовязань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "предявлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання як умови чинності поруки слід розуміти як предявлення кредитором у встановленому законом порядку протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Як встановлено з матеріалів справи за умовами кредитного договору термін його дії був визначений сторонами до 07 березня 2029 року (дата повернення кредиту у повному обсязі). 18 грудня 2015 року банк направив письмову вимогу на адресу як позичальника так і поручителя з вимогою погасити наявну прострочену заборгованість за кредитом протягом 31 календарного дня з дати отримання цієї вимоги, а у випадку непогашення у зазначений строк вказаної заборгованості на 32 календарний день з дати отримання вимоги, або на 41 день з дати відправлення вимоги зазначено про необхідність достроково повного погашення кредиту (а.с. 25-27). Отже направляючи вказану вимогу банк змінив термін виконання основного зобовязання згідно ст. 1050 ЦК України. Як вбачається з копій поштових відправлень рекомендованої кореспонденції, вимоги про сплату були отримані відповідачами 22.12.2015р. Прострочена заборгованість не була погашена, а тому у відповідачів виник обов'язок достроково погасити заборгованість по кредиту 23.01.2016р. Таким чином, при зміні кредитором на підставі ч.2 ст. 1050 ЦК України строку виконання основного зобов'язання, передбачений ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк підлягає обрахуванню від цієї дати. З матеріалів справи вбачається, що позивачем було предявлено позов до [PERSON] та [PERSON], як до поручителя, 18 квітня 2016 року, тобто у межах 6-ти місячного строку, передбаченого ч.4 ст.559 ЦК України, а тому доводи відповідача [PERSON] та її представника про те, що порука припинила свою дію не можна вважати обґрунтованими. Розглядаючи вимоги за зустрічною позовною заявою суд виходить з наступного. Відповідно до ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 60 ЦПК України встановлено обовязок сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Згідно п.14 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин при вирішенні спорів про визнання кредитного договору недійсним суди мають враховувати вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ЦК (статті 215, 1048-1052, 1054-1055), статті 18-19 Закону України Про захист прав споживачів. Так, відповідно до положень ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 627 ЦК України встановлено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Відповідно до ст.18 Закону України Про захист прав споживачів продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є не справедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Згідно положень ч.ч.2, 4, 6 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів (у редакції на час укладення сторонами кредитного договору) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. У разі ненадання зазначеної інформації суб'єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15 і 23 цього Закону. У договорі про надання споживчого кредиту зазначаються: 1) сума кредиту; 2) детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача; 3) дата видачі кредиту або, якщо кредит видаватиметься частинами, дати і суми надання таких частин кредиту та інші умови надання кредиту; 4) право дострокового повернення кредиту; 5) річна відсоткова ставка за кредитом; 6) інші умови, визначені законодавством. У договорі про надання споживчого кредиту може зазначатися, що відсоткова ставка за кредитом може змінюватися залежно від зміни облікової ставки Національного банку України або в інших випадках. Споживач має право протягом чотирнадцяти календарних днів відкликати свою згоду на укладення договору про надання споживчого кредиту без пояснення причин. Встановлено, що 07.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком УкрСиббанк та [PERSON] укладено договір про надання споживчого кредиту №11311834000 (а.с.13-22). Відповідно до п.1.1 договору банк зобовязався надати позичальнику однією сумою, а позичальник зобовязалась прийняти, належним чином використовувати і повернути банку кредит (грошові кошти) в іноземній валюті в сумі 40600,00 доларів США та сплатити проценти за його користування шляхом внесення ануїтетних платежів в порядку і на умовах, визначених цим договором. Пунктами 1.2.2-1.6 договору визначено порядок і умови повернення кредиту. Згідно п.10.13 договору підписання даного договору позичальником свідчить про те, що всі умови даного договору йому цілком зрозумілі і він вважає їх справедливими по відношенню до нього; перед підписанням даного договору позичальником отримано інформаційний лист відповідно до вимог чинного законодавства України, зокрема, п.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів. Відповідно до п.9.2 кредитного договору позичальник підтвердив, що він володіє всіма необхідними документами, які необхідні для оформлення даного договору та повністю розуміє всі умови цього договору, свої права та обов'язки за цим договором і погоджується з ними. Тобто, позивач, будучи вільним в укладенні договору, був ознайомлений з умовами договору про надання споживчого кредиту та вважала їх справедливими, отримав відповідно до вимог п.2 ст.11 Закону України Про захист прав споживачів інформаційний лист щодо орієнтовної сукупної вартості кредиту, розумів всі умови договору, правові наслідки його укладення, у тому числі, можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті, та погоджувалася з ними, що засвідчив особистим підписом. При цьому, позивач отримав кошти, не скористалась правом щодо відкликання згоди на укладення договору протягом чотирнадцяти календарних днів, не звертався з заявами про надання додаткової інформації або розяснення окремих положень договору та здійснював у подальшому платежі на виконання його умов. Суд не бере до уваги доводи позивача за зустрічним позовом щодо необхідності отримання індивідуальної банківської ліцензії для надання кредиту в іноземній валюті, оскільки з копій банківської ліцензії №75 на право здійснення банківських операцій від 24.12.2001р., дозволу №75-2 від 19.11.2002р., а також додатку до дозволу вбачається, що позивач здійснював видачу кредитних коштів з дотримання вимог чинного законодавства (а.с. 9, 10). Суттєва зміна курсу валют не може бути підставою для визнання недійсним кредитного договору, оскільки така зміна могла відбуватися як в сторону здорожчення так і в сторону здешевлення, а тому надаючи та отримуючи кредит в іноземній валюті сторони в рівній мірі несли можливі ризики курсових коливань. Таким чином, оскільки в момент вчинення сторонами оспорюваного правочину були додержані встановлені чинним законодавством вимоги та сторони уклали договір, володіючи необхідним обсягом цивільної дієздатності, повною мірою усвідомлюючи значення своїх дій, на підставі вільного волевиявлення, котре відповідало їх внутрішній волі як учасників правочину, тому суд приходить до висновку, що встановлені законом підстави для визнання недійсним договору відсутні. Сума боргу в доларах США підлягає визначенню в гривневому еквіваленті за офіційним курсом НБУ на дату прийняття рішення. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони всі судові витрати, відповідно до суми задоволених вимог. Оскільки первісна позовна заява обґрунтована, при цьому пеня зменшена судом, судовий збір підлягає стягненню у визначеному розмірі сплаченому при зверненні з первісним позовом, а саме у розмірі 7898,75 грн. з кожного відповідача (15797,49 грн./2)

Outcome: partial