Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-21 00:00:00

Позивач звернулась до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовом до [PERSON] в якому просить: надати дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , без згоди та супроводу її батька [PERSON] , з дати постановлення судового рішення до досягнення дитиною повнолітня, в супроводі матері [PERSON] ; надати [PERSON] дозвіл на виготовлення та оформлення проїзних документів, відкриття віз на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , для виїзду за межі України без згоди батька дитини - [PERSON] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що з 20.12.2016 року позивач та відповідач перебували у шлюбі, який рішенням Індустріального районного суду м. дніпропетровська від 30.07.2019 року розірвано. [INFO] в подружжя народилась донька [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження дитини [NUMBER] , виданим 21 серпня 2017 року. [PERSON] проживає в м. Дубаї (Об`єднані Арабські Емірати), де працює за трудовим контрактом, при цьому роботодавець забезпечує гідні умови проживання, харчування, лікування своїх робітників разом із сім`ями, тому разі надання дозволу на виїзд дитини за кордон - такі умови будуть забезпечені і для її доньки. [PERSON] і наразі, на території України, забезпечує дитині гідні умови життя, однак, для того щоб мати змогу і надалі утримувати дитину на достатньому рівні, вона змушена постійно літати у місто Дубаї для продовження трудової діяльності, а потім на деякий час повертатися до України, для виховання та проведення часу зі своєю донькою. Таким чином, надання дозволу на вивезення [PERSON] за кордон не тільки дозволить матері та доньці постійно знаходитись разом, а й позитивно позначиться на рівні життя дитини. На даний час отримати нотаріально посвідчену згоду на виїзд доньки [PERSON] від батька, не є можливим, як і неможливо забезпечити супровід ним дитини, оскільки відповідач проживає окремо від дитини. При цьому, виїзд дитини за межі України для відпочинку, навчання, життя буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, тобто метою виїзду за межі [PERSON] є реалізація її права на батьківське піклування в аспекті забезпечення їй гідних умов життя, надання дозволу судом на це за відсутності згоди і без супроводу батька буде якнайкраще забезпечувати інтереси дитини. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями визначено суддю Мачуського О.М. для розгляду справи про надання дозволу для виїзд закордон. Ухвалою судді Індустріального районного суду м. Дніпропетровська Мачуського О.М. від 26 лютого 2020 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального провадження. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивача в судовому засіданні в режимі відеоконференції позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, у відповідності до вимог ст. 128 ЦПК України, будь-яких заяв, заперечень, клопотань до суду не надала, у зв`язку з чим суд вважає за можливе розглянути справу за її відсутності та ухвалити заочне рішення, відповідно до вимог ст. ст. 280-282 ЦПК України, на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд доходить наступних висновків. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] [INFO] є батьками [PERSON] , [INFO] . Мати дитини - [PERSON] працевлаштована та проживає у м. Дубаї, Обєднаних Арабських Еміратів, що підтверджується копією оновлення договору та Трудовий договір з необмеженим терміном дії від 22.08.2019 року, договором оренди від 05.04.2019 року. У 2018 році між сторонами було досягнуто згоди щодо виїзду неповнолітньої дитини [PERSON] за кордон, в результаті чого [PERSON] надав нотаріально посвідчену заяву - згоду на тимчасовий виїзд за кордон до Арабської республіки Єгипет, країн учасниць Шенгенської зони, Об`єднаних Арабських Еміратів, з метою туристичного відвідування та відпочинку, на період з 01.06.2018 року по 01.06.2019 року включно, малолітній донці [PERSON] , у супроводі матері [PERSON] . В подальшому, позивач направляла відповідачу листи з проханням надати згоду на виїзд малолітньої доньки за кордон, однак відповіді позивач не отримувала. Позивач ставить питання в позові про надання дозволу без згоди та супроводу батька неповнолітньої дитини на її тимчасовий виїзд за межі території України до досягнення [PERSON] , [INFO] , повноліття. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім'я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно із частиною сьомою статті 7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка набрала чинності для України 27 вересня 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Відповідно до статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). За загальним правилом статті 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Пунктом 3 Правил перетинання державного кордону передбачено виїзд з України громадян, передбачено, що Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) (далі - батьки) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення документів або їх нотаріально засвідчених копії рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків (підпункт 2 пункту 4 Правил) та без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб (підпункт 3 пункту 4 Правил). Таким чином, діючим законодавством не встановлено обмеження щодо виїзду неповнолітньої дитини за кордон, а лише встановлено певний порядок її виїзду за кордон за згодою/без згоди одного з батьків або дозволу суду при відсутності згоди одного з батьків. Так, виходячи з положень Сімейного Кодексу України, Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" і Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, дозвіл на виїзд малолітньої дитини за межі України в супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків на підставі рішення суду може бути наданий на конкретний одноразовий виїзд з визначенням його початку й закінчення. При цьому, однією з важливих підстав для задоволення судом позову під час вирішення такої категорії справ є зазначення в позовній заяві країни, до якої має виїхати дитина, загального строку надання такого дозволу, часового проміжку перебування дитини в іноземній державі та доказів відмови батька чи матері у наданні згоди на виїзд дитини за кордон. В рішенні Європейського суду з прав людини справі від 11 липня 2017 року "М. С. проти України" (заява № 2091/13), у якому ним наголошено (далі - ЄСПЛ), що в такій категорії справ основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. Чинним законодавством закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Між тим, Велика Палата Верховного Суду зазначила, що дозвіл на виїзд за кордон дітей з одним із батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, а також із зазначенням країни, до якої вивозиться дитина ( справа № 14-244цс18 від 04 липня 2018 року). Вказана позиція підтримана подальшими рішеннями Верховного Суду та касаційним судом наголошувалось на тому, що надання дозволу на виїзд дитини за кордон без зазначення конкретної адреси місця перебування дитини за межами України та ненадання доказів на підтвердження повернення дитини на територію України створить ситуацію правової невизначеності та непрогнозованості (постанова від 03.07.2019 у справі № 643/1090/17). Заявляючи вимогу про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди батька, позивач не конкретизувала країну, початок і закінчення тимчасово виїзду, що призведе до порушення прав дитини, а тому суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення таких позовних вимог. Крім того, надання судом дозволу на необмежений виїзд дитини за кордон чинним законодавством не передбачено, а доводи позивача про те, що надання дозволу на виїзд за кордон необхідне для відпочинку, навчання, життя, що буде забезпечувати її найкращі та найвищі інтереси, не заслуговують на увагу, оскільки дозвіл на тимчасові виїзди дітей за кордон у супроводі одного з батьків за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення, та зазначенням конкретного місця перебування дитини. Щодо вимоги про надання дозволу на виготовлення та оформлення проїзних документів, відкриття віз на неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , для виїзду за межі України без згоди батька дитини - [PERSON] , суд зазначає наступне. Відповідно до Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 16 листопада 2016 р. № 1001) Заявник для оформлення паспорта для виїзду за кордон в Україні подає такі документи: 1) паспорт громадянина України (для особи, яка досягла 14-річного віку та проживає в Україні); 2) свідоцтво про народження або документ, що підтверджує факт народження, виданий компетентними органами іноземної держави, - у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 14-річного віку. Якщо батьки або один із батьків такої особи на момент її народження були іноземцями або особами без громадянства, також подається довідка про реєстрацію особи громадянином України (у разі оформлення вперше паспорта для виїзду за кордон із застосуванням засобів Реєстру); 3) документ, що посвідчує особу законного представника, та документ, що підтверджує повноваження особи як законного представника, - у разі подання документів законним представником, крім випадків, коли законним представником є один із батьків; 4) документи, що підтверджують сплату адміністративного збору, або оригінал документа про звільнення від його сплати. Оригінал документа про звільнення від сплати адміністративного збору повертається заявнику, а до заяви-анкети додається його копія, засвідчена працівником територіального органу/територіального підрозділу ДМС, уповноваженого суб`єкта шляхом проставлення відмітки "Згідно з оригіналом" та підпису із зазначенням його посади, прізвища, ініціалів та дати; 5) у разі оформлення паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 12-річного віку, або особі, яка не може пересуватися самостійно у зв`язку з тривалим розладом здоров`я та яка потребує термінового лікування за кордоном, що підтверджується медичним висновком відповідного закладу охорони здоров`я, оформленим в установленому порядку, - може бути подано одну кольорову фотокартку розміром 10-15 сантиметрів для внесення відцифрованого образу обличчя особи шляхом сканування. Фотокартка повинна відповідати вимогам Міжнародної організації цивільної авіації (IКAO) Doc 9303. При цьому, видача заявникові паспорта для виїзду за кордон здійснюється тим територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, закордонною дипломатичною установою, уповноваженим суб`єктом, який прийняв документи для оформлення (у тому числі замість втраченого або викраденого), обміну паспорта для виїзду за кордон. Для отримання паспорта для виїзду за кордон, оформленого на ім`я особи, заявник подає документ, що посвідчує особу. За таких обставин, чинним Порядком оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, не встановлено обмежень для оформлення одним з батьків документу для виїзду дитини за кордон, а тому позовна вимога в цій частині є необґрунтованою та задоволенню не підлягає. Окрім того, позивачем зазначено вимогу про надання дозволу на відкриття віз неповнолітній дитині, однак не зазначено назв країн, дозвіл на відкриття віз до яких вона просить надати, що унеможливлює суд встановити, чи відповідає така вимога відповідність найкращим інтересам дитини та чи існують обмеження для оформлення одним з батьків такої візи. Таким чином, вимога в цій частині є неконкретною, а тому з урахуванням неможливості встановлення її відповідності найкращим інтересам неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , визнається необґрунтованою та не може бути задоволена судом. Оцінюючи за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні кожного доказу, зокрема належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, судом встановлено, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження доказами, що наявні в матеріалах справи. Враховуючи, викладене, суд приходить до висновку, що позовна заява [PERSON] є необґрунтованою, а тому задоволенню не підлягає.

Outcome: dismissed