Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У вересні 2014 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило через суд зазначений позов до [PERSON] в обґрунтування вимог посилаючись на те, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили 14 листопада 2012 року, ухвалено звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK0000000076, укладеним 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] в сумі 188091,31 доларів США шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги, проте після предявлення письмової вимоги про звільнення житлового приміщення 25 березня 2013 року відповідач квартиру не звільнила, тому позивач, посилаючись на ст. 40 Закону України "Про іпотеку" та ст. 109 ЖК України, згідно уточнених вимог, просив суд виселити [PERSON] з квартири [ADDRESS]. Представник позивача, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, у поданій заяві клопотав про розгляд справи у його відсутності, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON]. заперечень проти позову не надала, будучи належним чином повідомленою про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявилася, причин не повідомила, свого представника до суду не направила, на підставі чого з урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про задоволення позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Матеріалами справи встановлено, що 11 лютого 2008 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладений кредитний договір №DNHDGK0000000076 за умовами якого позивач надав відповідачу кредитниі кошти на строк з 11 лютого 2008 року по 11 лютого 2028 року у вигляді поновлювальної кредитної лінії в розмірі 102000,00 доларів США на наступні цілі: 84000,00 доларів США на придбання нерухомості - квартири [ADDRESS], а також 18000,00 доларів США на сплату страхових платежів, зі сплатою за користування кредитом 1% на місяць на суму залишку заборгованості, винагороди за надання фінансового інструменту в розмірі 2% від суми наданого кредиту, а [PERSON] зобов'язалася сплачувати кредит ануїтетними платежами в сумі 963,45 доларів на місяць згідно графіку погашення кредиту, виконувати інші умови договору належним чином (п.8 договору). В забезпечення належного виконання договору між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] 11 лютого 2008 року укладений договір іпотеки квартири №DNHDGK0000000076 з предметом іпотеки - квартири [ADDRESS], належної [PERSON] як іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 11 лютого 2008 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу [PERSON] за реєстровим № 1562 (п.7 договору іпотеки). Рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року, яке набрало законної сили14 листопада 2012 року, позов ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про звернення стягнення на майно, виселення задоволено частково; ухвалено звернути стягнення на квартиру [ADDRESS], яка належить [PERSON] на праві власності, в рахунок повернення заборгованості за кредитним договором №DNHDGK0000000076 від 11 лютого 2008 року в сумі 188091,31 доларів США шляхом реалізації предмета іпотеки через публічні торги; в задоволенні решти позовних вимог відмовлено; вирішено питання розподілу судових витрат (а.с.19-21). Позивач 25 березня 2013 року у порядку ст. 40 Закону України «Про іпотеку» направив [PERSON] вимогу у тридцятиденний термін звільнити квартиру [ADDRESS], яку відповідач отримала 04 квітня 2013 року, про що свідчить повідомлення про вручення рекомендованого поштового відправлення (а.с.23). Також судом встановлено, що 20 лютого 2013 року на виконання рішення Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 жовтня 2012 року виданий виконавчий лист № 0418/5571/2012 (№2/0418/2310/2012) та пред'явлений ПАТ КБ "ПриватБанк" до примусового виконання до Красногвардійського відділу ДВС Дніпропетровського МУЮ, проте повернутий стягувачу постановою державного виконавця від 29 вересня 2014 року (а.с. 98, 99). За відомостями адресно-довідкового підрозділу ГУДМС УДМС України від 03 жовтня 2014 року [PERSON] зареєстрованою в [INFO] не значиться (а.с.40), проте судом встановлено, що остання проживає у вказаній квартирі, про що, зокрема, свідчить те, що вона отримує поштову кореспонденцію, судові повістки за цією адресою станом на час розгляду справи (а.с.53, 71, 77, 83). Згідно вимог ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців. Частинами 2, 3, 4 ст. 109 ЖК УРСР передбачено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення, є підставою для надання цим громадянам жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання відповідно до статті 132-2 цього Кодексу. Відсутність жилих приміщень з фондів житла для тимчасового проживання або відмова у їх наданні з підстав, встановлених статтею 132-2 цього Кодексу, не тягне припинення виселення громадянина з жилого приміщення, яке є предметом іпотеки, у порядку, встановленому частиною третьою цієї статті. При цьому суд приймає до уваги роз'яснення Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у п.43 постанови від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" про те, що згідно з частиною четвертою ст. ст. 9, 109 ЖК УРСР, ст. ст. 39-40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч.5 ст. 124 і ч.3 ст. 129 Конституції України судові рішення є обов'язковими до виконання на всій території України, а обов'язковість рішень суду визнається однією з основних засад судочинства. Зазначений принцип є одним із основоположних у цивільному процесі та закріплений ст.14 ЦПК України. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом. Крім зазначеного, Європейським судом з прав людини, судова практика якого за ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права, неодноразово наголошувалося у своїх рішеннях, що обов'язковість судових рішень гарантується статтею 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, оскільки у протилежному випадку право на судовий захист було б примарним, якби правова система держави дозволяла, щоб остаточне, обов'язкове судове рішення залишалося недіючим на шкоду одній зі сторін (рішення [PERSON] проти України від 15 січня 2010 року) Зважаючи на викладене, та приймаючи до уваги, що рішення суду від 24 жовтня 2012 року набрало законної сили та пред'явлене до виконання до набрання чинності 07 червня 2014 року Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» на підставі якого державним виконавцем повернуто виконавчий лист без виконання, а за нормами ст. 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом'якшують або скасовують відповідальність особи, суд приходить до висновку про відсутність підстав для застосування вказаного Закону та наявність підстав для задоволення позову у зв'язку з чим належить ухвалити рішення про виселення відповідача з квартири, що є предметом іпотеки. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати відносяться на рахунок відповідача пропорційно задоволеним вимогам.

Outcome: approved