Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-10 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, який мотивував тим, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами (далі будинок) за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. І.Франка 3, який був набутий ним на підставі Договору дарування від 14.07.1979 року (далі Договір). Бажаючи зареєструвати вказаний обєкт нерухомості він звернуся до державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Липовецького районного управління юстиції Вінницької області (далі відповідач), який 13.08.2015 року своїм рішенням № 23627954 відмовив йому в реєстрації права власності. Причиною відмови державний реєстратор вказав те, що надані для проведення реєстрації документи містять суперечності, що не дають змоги ідентифікувати обєкт нерухомого майна, який підлягає реєстрації, оскільки згідно поданої заяви майно знаходиться за адресою: м. Липовець, вул. І.Франка 3, а технічний паспорт виготовлений на будинок по вул. І.Франка 1. Наявність вказаних суперечностей [PERSON] пояснює тим, що його мати [PERSON], яка померла 30.10.2012 року, 14.07.1979 року подарувала йому належний їй на підставі Свідоцтва про право на спадщину за законом, яке видане 27.03.1979 року Липовецькою нотаріальною конторою (зареєстроване в реєстрі за №235), житловий будинок (загальною площею 45,4 м2), що знаходиться за адресою: м. Липовець, вул. Франка, 3. Вказаний будинок [PERSON] успадкувала після смерті [PERSON] Останньому, як це вбачається зі змісту Свідоцтва про право на спадщину по закону, вказаний будинок належав на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння, яке видане 30.01.1977 року Липовецькою селищною Радою народних депутатів Липовецького району Вінницької області. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30.01.1977 року, [PERSON] був власником житлового будинку за адресою: м. Липовець, вул. І.Франка 1а (на підставі рішення Липовецької селищної ради народних депутатів від 16.12.1986 року № 170 нумерацію будинку було змінено на "№ 1"). Таким чином, з зазначеного слідує, що при видачі [PERSON] Свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті [PERSON], державним нотаріусом було допущено описку номера будинку, який належав останньому на праві власності, що в подальшому стало причиною невірного зазначення адреси предмету в Договорі дарування від 14.07.1979 року. Вказане вище неточності стали причиною відмови [PERSON] в реєстрації за ним права власності на житловий будинок, який він набув на підставі Договору дарування від 14.07.1979 року. У звязку з цим, він просив суд визнати за ним право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: м. Липовець, вул. І.Франка, 1. 22.08.2015 року [PERSON] помер. 10.03.2016 року ухвалою Липовецького районного суду Вінницької області в якості правонаступника [PERSON] було залучено [PERSON], яка прийняла спадщину після його смерті. До початку розгляду справи по суті [PERSON] подала заяву про зміну предмету позову, якою просила суд визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] ([INFO], ідентифікаційний номер [NUMBER]), який помер 22.08.2015 року в м. Липовець (Вінницької області), на житловий будинок "А" з прибудовою "а" та прибудовою "а1", загальною площею 79,8 м2, житловою площею 45,4 м2, з господарськими будівлями та спорудами: літню кухню "Б", погріб з шиєю "п/Б", гараж "б", сарай "б1", сарай "б2", убиральню "Г", гараж "Ж", огорожу "№1", хвіртку "№2", ворота "№3", криницю "№4", що розташовані за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. І.Франка 1, що належали [PERSON] на підставі Договору дарування від 14.07.1979 року, зареєстрованого в реєстрі за № 978. Позивач подала заяву про розгляд справи у її відсутність в якій також вказала, що заявлені вимоги підтримує, просила суд їх задовольнити. Представник відповідача подав до суду заяву в якому зазначив, що позов визнає, справу просив розглянути у його відсутність. Враховуючи те, що особи, які беруть участь у розгляді справи скористалися правом на її розгляд у їх відсутність, суд ухвалює рішення на підставі наявних доказів, при цьому фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 13.08.2015 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Липовецькьго районного управління юстиції Вінницької області (а.с. 28) [PERSON] було відмовлено в державній реєстрації права власності на житловий будинок, що розташований за адресою: Вінницька область, м. Липовець, вул. І.Франка 3. Причиною відмови державний реєстратор вказав те, що надані для проведення реєстрації документи містять суперечності, що не дають змоги ідентифікувати обєкт нерухомого майна, який підлягає реєстрації, оскільки згідно поданої заяви майно знаходиться за адресою: м. Липовець, вул. І.Франка 3, а технічний паспорт виготовлений на будинок по вул. І.Франка 1. Судом встановлено, що 14.07.1979 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар цілий житловий будинок (загальна житлова площа 45,4 м2), що знаходиться за адресою: м. Липовець, вул. Франка 3, у звязку з чим було укладено Договір дарування (а.с. 11), який зареєстровано в реєстрі за № 978. Як вбачається з Договору дарування, вказаний житловий будинок належав [PERSON] на підставі Свідоцтва про право на спадщину по закону (а.с. 12), виданого 27.03.1979 року Липовецькою нотаріальною конторою (зареєстровано за № 235), який вона успадкувала після смерті [PERSON]. Зі змісту Свідоцтва про право на спадщину слідує, що вказане нерухоме майно належало [PERSON] на підставі Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння (а.с. 13), виданого Липовецькою селищною Радою народних депутатів Липовецького району Вінницької області 30.01.1977 року. Згідно Свідоцтва про право особистої власності на домоволодіння від 30.01.1977 року, [PERSON] був власником житлового будинку за адресою: м. Липовець, вул. І.Франка 1а (на підставі рішення Липовецької селищної ради народних депутатів від 16.12.1986 року № 170 (а.с. 27) нумерацію будинку було змінено на "№ 1"). З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку, що при видачі Свідоцтва про право на спадщину по закону після смерті [PERSON] на імя [PERSON], державним нотаріусом було допущено описку номера будинку, який належав [PERSON] на праві власності, що в подальшому стало причиною невірного зазначення адреси житлового будинку в Договорі дарування від 14.07.1979 року. Вказане підтверджується також і технічним паспортом на житловий будинок (а.с. 19-22) за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. І.Франка 1 (раніше 1а), відповідно до якого житлова площа будинку складає 45,4 м2, що узгоджується з житловою площею будинку вказаного в Договорі дарування від 14.07.1979 року. В той же час, згідно даних технічного паспорту (а.с. 23-25), житлова площа будинку за адресою: Вінницька область, Липовецький район, м. Липовець, вул. І.Франка 3, складає 46,0 м2. При вирішенні спорів про визнання права власності судам слід керуватися законодавством, яке регулювало виникнення права власності у особи на момент закінчення будівництва будинку. Відповідно до ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов'язкової реєстрації таких прав. На час виникнення спірних правовідносин (1976-1990 роки, а.с. 22) діяла Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР (далі Інструкція), затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року і яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56. Зазначений нормативний акт передбачав державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких наведено в Додатку № 1 до вказаної Інструкції). Зокрема, за пунктом 18 цього Переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок є нотаріально посвідчені договори дарування. Таким чином, з зазначеного слідує, що на підставі Договору дарування 14.07.1979 року, який зареєстровано в реєстрі за № 978, громадянин [PERSON] набув статусу власника житлового будинку. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи встановлені обставини суд дійшов висновку, що зазначене вище майно належало [PERSON] на праві власності, яке припинилося відповідно до ст.346 ч.1 п.11 ЦК України у звязку зі смертю власника 22.08.2015 року. Після його смерті відкрилася спадщина за законом, оскільки особистого розпорядження на випадок своєї смерті він не зробив. Зі змісту ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно матеріалів Спадкової справи № 135/2015, після смерті [PERSON] спадщину прийняла позивач, яка в строк визначений ст. 1270 ЦК України подала нотаріусу заяву про прийняття спадщини (а.с. 56). Факт сімейних відносини позивача із спадкодавцем підтверджується Свідоцтвом про шлюб (а.с. 64), в якому вона зазначена як його дружина. Спадкоємці першої черги, [PERSON] (син), а також [PERSON] (дочка), від прийняття спадщини відмовилися. Інших осіб, які прийняли спадщину, в тому числі, які мають право на обовязкову частку у спадщині, судом не встановлено. Таким чином, позивач є єдиним спадкоємцем після смерті [PERSON], який прийняв спадщину. Враховуючи те, що належність спадкодавцю спадщини у вигляді житлового будинку доведена належними та допустимими доказами, суд дійшов висновку про обґрунтованість заявлених вимог, з огляду на що позов слід задовольнити.

Outcome: approved