Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-26 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про визнання недійсними кредитного договору, іпотечного договору та договору поруки, посилаючись на те, що між ним та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» 16.07.2008 р. укладено кредитний договір № 2008/0708/45-044, за яким банк надав кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 доларів США для придбання квартири з сплатою відсотків за користування кредитом у 11,9% річних. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором, 16.07.2008 р. було укладено іпотечний договір №2008/0708/45-044-Z-1 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк» і договір поруки №2008/0708/45-044-Р-1 між [PERSON] та ВАТ «Сведбанк». 25.05.2012 р. ВАТ «Сведбанк» переуступив свої права ПАТ «Дельта Банк». В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на те, що кредитний договір № 2008/0708/45-044 укладено з порушенням норм діючого законодавства України та внаслідок помилки позичальника щодо обставин, які мають істотне значення, і дій банку із не зазначення та неправильного викладення у кредитному договорі істотних умов та замовчування інформації щодо кредиту, крім того кредитний договір за своїм змістом не відповідає вимогам законодавства, містить істотний дисбаланс договірних прав і обов'язків на погіршення становища споживача та порушує права споживача, що і стало причиною звернення до суду. Позивач стверджує, що надання кредитних коштів за кредитним договором відповідає ознакам споживчого кредиту, тому до даних правовідносин застосовуються норми Закону України «Про захист прав споживачів». Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позову, посилаючись на те, що оспорюваний кредитний договір є таким, що повністю відповідає вимогам діючого законодавства, містить всі необхідні суттєві умови стосовно суми, строку, сплати за користування кредитом, відповідальності сторін, тощо. Позивач свідомо, без стороннього примусу надав перевагу умовам кредитування у доларах США та уклав кредитний договір з ВАТ «Сведбанк» саме на таких умовах. На підставі вищезазначеного, просила відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, оскільки кредитний договір який є предметом розгляду цієї справи є вільним волевиявлення сторін, а тому не може бути визнаний судом недійсним. Третя особа на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] - позов підтримала, просила задовольнити. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу - Носова О.В. також у судове засідання не прибула, надала суду заяву з клопотанням про розгляд справи у її відсутність. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - представник Національного Банку України - у судове засідання не прибув, надав суду письмові пояснення, проти задоволення позову заперечував, вважає, що кредитний договір №2008/0708/45-044 від 16.07.2008 року, договір іпотеки №2008/0708/45-044-Z-1 від 16.07.2008 року та договір поруки №2008/0708/45-044-P-1 від 16.07.2008 року укладено без порушень законодавства, та просив в задоволенні позову відмовити. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав: Судом встановлено, що 16.07.2008 р. між [PERSON] та Відкритим акціонерним товариством «Сведбанк» укладено кредитний договір № 2008/0708/45-044. Відповідно до умов кредитного договору банк надав [PERSON] кошти у вигляді кредиту у розмірі 40 000 доларів для придбання квартири на строк до 16.07.2038 р. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 11,9% річних. 16.07.2008 р. між [PERSON]та ВАТ «Сведбанк» укладено договір поруки №2008/0708/45-044-Р-1, за яким вона поручилася перед кредитором за належне виконання позичальником взятих на себе зобов'язань за кредитним договором. На забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором 16.07.2008 р. між [PERSON] та банком укладено іпотечний договір №2008/0708/45-044-Z-1, згідно з яким в іпотеку було передано нерухоме майно, а саме: квартира, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 44,7 кв. м. 25.05.2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі - продажу прав вимоги, відповідно до якого в порядку, обсязі та на умовах визначених даним договором, ПАТ «Сведбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, внаслідок чого ПАТ «Дельта Банк» замінює ПАТ «Сведбанк» як кредитора ( стає новим кредитором) у зазначених зобов'язаннях, а внаслідок передачі від ПАТ «Сведбанк» до ПАТ «Дельта Банк» прав вимоги до боржників, до ПАТ «Дельта Банк» переходить (відступається) право вимоги від боржників повного, належного та реального виконання обов'язків за кредитними та забезпечувальними договорами. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відповідно до ст. 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, АТ «Дельта Банк» набуло право вимоги за кредитним договором №2008/0708/45-044 від 16 липня 2008 року та забезпечувальними договорами, що підтверджується Витягом з Додатку № 1 до Договору купівлі-продажу прав вимоги від 25 лютого 2012 року. Частиною 1 ст. 215 ЦК встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу. Виходячи з положень ст. 215 ЦК України та п. 7 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Такими підставами є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені ч.ч. 1- 3, 5, 6 ст. 203 ЦК України. Статтею 203 ЦК України встановлено вичерпний перелік підстав, з яких правочин може бути визнаний недійсним. Зокрема, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. За положеннями статей 626-628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Сторони є вільними в укладенні договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Із змісту оспорюваного Договору видно, що сторони обумовили і прописали в Договорі всі необхідні умови, які відповідають вимогам щодо укладення кредитних договорів. В розділі 1 кредитного Договору визначено предмет договору, а саме: кредитні кошти в іноземній валюті в сумі 40 000 доларів США, які банк зобов`язав надати [PERSON], а останній зобов`язався отримати кредит, належним чином його використати і повернути кошти банку та сплатити плату за користування кредитом. Кінцевий термін погашення кредиту передбачено до 16 липня 2038 року(п.1.1), процентна ставка за користування кредитом встановлена в розмірі 11.9% (п.1.3). Умовами спірного Договору визначено порядок забезпечення зобов`язання (розділ 2 Договору), умови погашення заборгованості, сплата процентів та комісії( розділ 3 Договору) права та обов`язки банку (розділ 4,6 Договору), права та обов`язки позичальника (розділ 5,7 Договору) відповідальність сторін за порушення зобов`язань за Договором (розділ 8), та інші умови. Відповідно до п. 1.5 Договору сторони погодили, що до складу сукупної(загальної) вартості кредиту для позичальника (його витрат) у зв`язку з отриманням кредиту на умовах цього Договору включаються суми, необхідні для погашення кредиту, суми передбачених цим Договором процентів, комісій, можливих неустойок, вартість витрат пов`язаних з укладенням іпотечного договору, передбаченого п. 2.1. цього Договору, у тому числі будь-яких змін та доповнень до нього та вартість страхування Об`єкта нерухомості за іпотечним договором відповідно до п.5.7. Договору. Як видно із зазначеного, умови кредитного Договору доступно та зрозуміло передбачають повну інформації про умови кредитування, сукупну вартість валютного кредиту. Судом не встановлено і позивачем не подано доказів про те, що ця інформація не була йому надана перед укладенням договору. Навпаки, в п.11.1 кредитного договору зазначено: укладаючи цей договір позичальник усвідомлює та підтверджує, що умови договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам, є розумними та справедливими, він не знаходиться під впливом омани, обману, насильства, погрози, зловмисної угоди або збігу важких обставин. Пунктами 11.10, 11.11 договору підтверджено, що сторони підтверджують, що текст договору відображає дійсні наміри сторін. Сторони цього договору погодили, що з укладанням цього договору сторони досягли згоди з усіх його істотних умов та не існує будь-яких умов, які на думку будь-якої з сторін можуть бути істотними та необхідними за змістом цього договору. Із п. 11.13 кредитного договору № 2008/0708/45-044 від 16 липня 2008 року вбачається, що підписанням цього договору позичальник підтверджує, що перед укладанням кредитного договору банк надав йому у письмовій формі всю інформацію про умови кредитування. Також, при укладанні договору йому була надана вся необхідна інформація, передбачена «Правилами надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», затверджених Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 № 168, в повному обсязі. Як вбачається з договору кредиту від 16 липня 2008 року, позивачу було надано інформацію щодо всіх умов договору, пов`язаних з його виконанням витрат та щодо сукупної вартості договору. Так, із заяви-анкети на отримання кредиту вбачається, що позивач звернувся до банку для отримання кредиту 02.07.2008 року. В той же день ним підписано пам`ятку, в останньому абзаці якої позивач підтверджує, що перед укладання кредитного договору банк надав позивачу в письмовій формі вичерпну інформацію про умови кредитування та про орієнтовану сукупну вартість кредиту, а також те, що позивачу було роз`яснено існуючи особливості кредитування, переваги та недоліки запропонованих схем кредитування. Крім того, перед укладення кредитного договору 16.07.2008 року [PERSON] було підписано бюлетень продукту «Кредит на купівлю житлової нерухомості на вторинному ринку» для мережі «ТАС - Банк», де зазначені всі умови кредитування, в останньому абзаці якого зазначено, що умови кредитування для ознайомлення ним отримані. Наведені обставини свідчать, що перед укладенням договору кредиту [PERSON] був ознайомлений у письмовій формі про кредитні умови: мету кредитування, тип відсоткової ставки, сукупну вартість кредиту, строк, на який одержано кредит та варіанти його повернення, тощо. Волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, кредитний договір укладено за ініціативи [PERSON], при цьому він свідомо уклав кредитний договір на зазначених у договорі умовах, позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому тривалий час виконував його умови. Отже, зазначені обставини свідчать, що позичальник [PERSON] погодився на умови надання кредиту, останні його влаштовували, у тому числі умови надання кредиту в іноземній валюті, що свідчить про дотримання кредитодавцем вимог ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" щодо надання інформації про умови отримання кредиту, зміст договору відповідає зазначеним вимогам закону, при підписанні оспорюваного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, які були обумовлені та прийняті ними, волевиявлення [PERSON] на отримання кредиту було вільним і відповідало його внутрішній волі, правочин укладено у письмовій формі та був спрямований на отримання [PERSON] кредиту, який ним отримано, при укладенні договору сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності. Таким чином, кредитний договір відповідає вимогам діючого законодавства, а саме містить суму, що підлягає до сплати, та строки сплати ануїтетного платежу. Власноручно підписавши позичальником кредитний договір, позивач висловив свою згоду з усіма умовами, підтвердив його здатність виконувати такі умови, які йому цілком зрозумілі та позичальник вважає їх справедливими по відношенню до себе (п.п. 1.1., 5.2., 11.1.). Тому доводи позивача щодо несправедливих умов договору не заслуговують судом на увагу, бо беззаперечно приймалися позичальником. Крім того, Законом України «Про захист прав споживачів» містить вичерпний перелік наслідків ненадання зазначеної в ст. 11 цього Закону інформації. Такі наслідки зазначені в ст. 15 та 23 Закону і включають в себе розірвання договору, відшкодування збитків та сплату штрафних санкцій. Чинне законодавство не передбачає можливості визнання договору недійсним в якості наслідку невиконання банком обов'язку надати позичальнику інформацію, передбачену ст. 11 Закону. Як видно із оскаржуваного договору, сторони досягнули згоди щодо всіх істотних умов, позивачу було повідомлено про всю необхідну для даного кредитного договору інформацію, як того вимагає ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», позивач діяв добровільно, повністю усвідомлюючи наслідків своїх дій, про що свідчать його підписи. Таким чином, доводи позивача щодо неповідомлення його про суму наданого кредиту та орієнтовну сукупну вартість не відповідають встановленим обставинам справи та доказам, які містяться в матеріалах справи. Також, обґрунтовуючи вимоги про визнання кредитного договору недійсним,позивач посилається також на те, договір був укладений ним під впливом помилки щодо обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч.1 ст.229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов'язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч.1 ст.230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Під помилкою, що має істотне значення ЦК України розуміє помилку в характері (природі) правочину. А природою правочину слід вважати юридичну природу того чи іншого правочину, тобто основні (типові) характеристики, притаманні зазвичай правочинам такого виду. П.19 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 року №9 визначено обставини, щодо яких помилилася сторона, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також що вона має істотне значення. Не має правового значення помилка щодо розрахунку одержання користі від вчиненого правочину. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. Правочини, які вчиняються під впливом помилки належать до оспорюваних правочинів, а тому наявність помилки повинна бути доведена особою, яка діяла під її впливом. Правочини, вчинені під впливом помилки, що має істотне значення, є недійсними, оскільки не відповідають загальним підставам дійсності правочинів, зокрема ч.3 ст.203 ЦК України, оскільки внутрішня воля учасника правочину не відповідає її зовнішньому прояву - волевиявленню учасника, яке сформоване під впливом помилки. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати або, навпаки, бути відсутніми саме на момент вчинення правочину. Сторона на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка насправді мала місце, тобто надати докази, які б свідчили про її помилку щодо істотних обставин правочину. Згідно вимог ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Ст.60 ЦПК України покладено на кожну із сторін обов'язок довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач та його представник не надали жодного доказу на підтвердження того, що укладаючи оспорюваний договір, [PERSON] помилявся щодо обставин, які мають істотне значення, а саме - щодо природи та змісту договору, укладеного між ним та ВАТ «Сведбанк». Доводи позивача щодо порушення законодавства щодо використання іноземної валюти, які були чинними на момент вступу АТ «Дельта Банк» у правовідносини 25.05.2012 року не приймаються судом з наступних підстав. Ст.99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому, основний закон держави не встановлює якихось обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ч.2 ст.192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території Україні, однак у той же час обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю є Декрет Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю". Таким чином, законодавство України чітко визначає правомочність банків на підставі відповідних ліцензій здійснювати операції з розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик в іноземній валюті (кредитні операції), які включають в себе як власне надання кредитів, так і отримання процентів та інших платежів за кредитом в іноземній валюті, а також залучення депозитів в іноземній валюті з виплатою процентів в іноземній валюті. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 11 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» надання та одержання кредиту в іноземній валюті, сплата процентів за таким кредитом не потребують наявності індивідуальної ліцензії на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу у жодної із сторін кредитного договору. Судом встановлено, що у ПАТ "Дельта Банк" є банківська ліцензія (письмовий дозвіл) на здійснення валютних операцій, а тому він має право на здійснення операцій з валютними цінностями. Крім того, слід зазначити, що грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 40000,00 доларів США були надані позичальнику ВАТ "Сведбанк" згідно кредитного договору №2608/0708/71-038 від 29.07.2008 року. ПАТ "Сведбанк"на підставі отриманої від НБУ банківської ліцензії та дозволу на здійснення валютних операцій, мав право здійснювати операції з іноземною валютою, у томі числі з надання кредитів в іноземній валюті, без отримання індивідуальної ліцензії. Таким чином ПАТ «Сведбанк» відповідно до банківської ліцензії мав право на проведення операцій у іноземній валюті, як і відповідач АТ «Дельта Банк». Враховуючи наведене, суд вважає, що зміст оспорюваного кредитного договору відповідає вимогам, встановленим в законодавстві, при укладенні договору відповідачем дотримано всіх вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а отже, немає підстав для визнання договору недійсним. Крім цього, відповідно норм чинного законодавства [PERSON] мав можливість погодитися чи відмовитися від укладення договору, однак таким правом не скористався. Дослідивши матеріали, справи суд дійшов висновку, що кредитний договір, який є предметом розгляду у цій справі, є результатом вільного волевиявлення сторін, а тому посилання на порушення відповідачем вимог Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема, щодо інформаційного забезпечення позивача є безпідставним. Оскільки, підстав для визнання недійсним договору про надання споживчого кредиту не встановлено, то відсутні підстави для визнання недійсними забезпечувального відносно нього договору іпотеки та договору поруки. Зважаючи на обставини справи, досліджені у судовому засіданні докази та системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку про відмову у позові.

Outcome: dismissed