Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-06 00:00:00

11.07.2014 р. позивач приватне підприємство фірма "ІННА" звернувся до суду з вищезазначеним позовом, в якому просив стягнути з [PERSON] на користь позивача 4 850,75 грн., в рахунок відшкодування майнової шкоди завданої підприємству та судові витрати по справі. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 01.10.2013 року відповідача було прийнято на посаду продавця ПП фірма "ІННА", та укладено договір про повну матеріальну відповідальність. 13.02.2014 р. при передачі зміни іншому продавцю було виявлено недостачу грошових коштів у розмірі 9 100,75 грн., про що було складено акт. Відповідач відшкодував зазначені кошти в добровільному порядку лише частково у розмірі 4250 грн. Тому, позивач просить стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану працівником підприємству у сумі 4 850,75 грн. та покласти на відповідача судові витрати. У судовому засіданні представник позивача уточнені позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені у позовній заяві, просив позов задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, стверджує, що почав працювати у позивача із 15.10.2013 р., договір про повну матеріальну відповідальність не підписував, посадові особи позивача із метою невиплати відповідачу заробітної плати у сумі 4 250 грн. безпідставно обвинуватили останього у недостачі товару та змусили підписати документи щодо часткової сплати недостачі. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на наступні обставини. Судом встановлено, що наказом № 13 від 01.10.2013 року відповідача було прийнято на посаду продавця на постійну роботу з повною матеріальною відповідальністю з випробуванням на 2 місяці (а.с.11). Також, 01.10.2013 року між ПП фірмою "ІННА" та відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за збереження ввірених підприємством матеріальних цінностей (а.с.13). Як вбачається з акту та інвентаризаційного опису від 13.02.2014 року, при проведенні ревізії в торговому павільйоні, у продавця [PERSON] виявлено недостачу матеріальних цінностей у розмірі 9 100, 75 грн. Відповідач 13.02.2014 р. відшкодувала частину коштів в добровільному порядку лише частково у розмірі 4250, 00 грн., що підтверджується копією прибуткового касового ордеру № 786 від 13.02.2014 року (а.с.20). Відповідно до ч.1 ст.130 Кодексу законів про працю України, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов'язків. Згідно ст. 135-1 КЗпП України відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадках, коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Статтею 135-1 КЗпП України встановлено, що письмові договори про повну матеріальну відповідальність може бути укладено підприємством, установою, організацією з працівниками (що досягли вісімнадцятирічного віку), які займають посади або виконують роботи, безпосередньо зв'язані із зберіганням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих їм цінностей. Перелік таких посад і робіт, а також типовий договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність затверджуються в порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України. Відповідачем не доведено, що його розписка від 13.02.2014 р. (а.с.21) була складена внаслідок омани чи протиправного примусу з боку посадових осіб позивача. У зв'язку з тим, що з відповідачем укладено договір про повну матеріальну відповідальність від 01.10.2013 р., факт заподіяння збитків підприємству, а також їх розмір позивачем доведено, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. При цьому, відповідно до ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Враховуючи матеріальне становище відповідача, який тимчасово не працює, суд вважає можливим розстрочити виконання рішення на 5 місяців, стягуючи з відповідача на користь позивача суму заборгованості рівними частками - по 970,15 грн. щомісячно. Вирішуючи при ухваленні рішення питання про розподіл судових витрат між сторонами, суд бере до уваги, що при зверненні до суду позивачем сплачено судовий збір у сумі 243 грн. 60 коп., тому відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України судовий збір підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Докази щодо інших видів судових витрат позивачем не надавались.

Outcome: approved