Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-13 00:00:00

В грудні 2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Надра", з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача [PERSON], про визнання недійсними з моменту укладення кредитного договору, договору іпотеки та договору поруки. Позов обґрунтовано тим, що 04.02.2008 року між позивачем, як позичальником, та Відкритим акціонерним товариством комерційним банком "Надра" було укладено кредитний договір № 7/5 -ЖР. За умовами вказаного договору банк, як кредитор, зобовязувався надати позивачу на умовах забезпеченості, строковості та платності грошові кошти в сумі 54 917,57 доларів США зі сплатою 12,89% річних. У відповідності до пункту 1.3 договору кредит надавався із строком повернення 04.02.2020 року. Позивач, за умовами договору, зобовязувався щомісячно, до 10 числа кожного місяця, здійснювати погашення кредиту шляхом сплати мінімально необхідного платежу в сумі не менше 759,47 доларів США шляхом внесення на поточний рахунок № 78920968. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору в день його укладення між позивачем та відповідачем було укладено договір іпотеки від 04.02.2008 року, який посвідчено нотаріально та за умовами якого в іпотеку було передано придбану позивачем квартиру [ADDRESS] із земельною ділянкою площею 500 кв.м. на якій розташовується обєкт нерухомості. Окрім вказаних договорів, між банком та [PERSON] 04.02.2008 року було також укладено договір поруки. Позивач вважає, що укладений кредитний договір № 7/5-ЖР від 04.02.2008 року укладений із порушенням норм закону і тому є недійсним з моменту його укладення, оскільки з умов договору вбачається, що кошти надавалась позивачу в споживчих цілях - для придбання у власність квартири, а тому, вказаний договір відноситься до договорів споживчого кредиту. При укладенні кредитного договору банком не були проведені розрахунки сукупності вартості кредиту, реальної відсоткової ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту, що не відповідає приписам Закону України "Про захист прав споживачів" та Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупні вартість кредиту". Таким чином позивач стверджує, що умови кредитного договору є несправедливими в цілому, суперечать принципу добросовісності, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків і спрямовані на погіршення його становища, що є підставою для визнання такого договору недійсним, та, відповідно, визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від основного правочину та укладались з метою забезпечення виконання його умов. На підставі викладеного позивач просив суд визнати недійсними з моменту укладення: кредитний договір № 7/5 -ЖР від 04.02.2008 року, який укладено 04.02.2008 року між ВАТ КБ "Надра", правонаступником якого є ПАТ КБ "Надра", та позивачем [PERSON]; договір іпотеки, укладений 04.02.2008 року, який посвідчено приватним нотаріусом Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] та зареєстровано за №221,222; договір поруки від 04.02.2008 року, який укладено між ВАТ КБ "Надра" та [PERSON]. Ухвалою Ковельського міськрайонного суду Волинської області від 25.02.2016 року до участі в даній справі було залучено приватного нотаріуса Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали повністю та надали пояснення, аналогічні викладеним у позовній заяві. Просили позов задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ПАТ КБ "Надра" [PERSON] позов не визнав, просив у його задоволенні відмовити, оскільки спірні договори укладені відповідно до норм чинного законодавства, підстав, передбачених законом, для визнання цих договорів недійсними, не має. Крім цього просив застосувати строки позовної давності до даного спору. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - приватний нотаріус Ковельського міського нотаріального округу [PERSON] в судове засідання не зявилась, подала суду заяву про розгляд справи у її відсутності. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, пояснення представника відповідача, зясувавши обставини справи та дослідивши наявні серед матеріалів справи письмові докази, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову. Зокрема, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (пункт 6 частини 1 статті 3 ЦК України). Вимога справедливості, добросовісності та розумності цивільного законодавства практично виражається у встановленні його нормами рівних умов для участі всіх осіб у цивільних відносинах, закріпленні можливості адекватного захисту порушеного цивільного права або інтересу, поєднання створення норм, спрямованих на забезпечення реалізації цивільного права, з шануванням прав та інтересів інших осіб, моралі суспільства тощо. При цьому справедливість можна трактувати як визначення нормою права обсягу, межі здійснення і захисту цивільних прав та інтересів особи адекватно її ставленню до правових норм, добросовісність означає прагнення сумлінно захистити цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов'язків. Розумність - це зважене вирішення питань регулювання цивільних відносин з урахуванням інтересів усіх учасників, а також інтересів громади (публічного інтересу). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Статтею 627 ЦК України визначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У відповідності до ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Частиною 1\~ст. 638 ЦК України\~передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.\~\~\~\~\~\~ Згідно з п. 6 ч.\~1 ст. 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", договір про надання фінансових послуг (яким відповідно до\~ст. 4 цього Закону є договір про надання споживчого кредиту) повинен містити розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків. За положеннями ч. 5 ст.\~11, ст.\~18 Закону України "Про захист прав споживачів",\~до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього\~Закону\~про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими: установлюються обов'язкові для споживача умови, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надаються продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених\~у договорі; передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки.\~Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Крім того,\~стаття 18 Закону України "Про захист прав споживачів"\~передбачає різні взаємовиключні підстави визнання угод недійсними. Визначення поняття "несправедливі умови договору" закріплено в ч. 2\~ст. 18 Закону України "Про захист прав споживачів", зокрема - умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Таким чином, для кваліфікації умов договору несправедливими необхідна наявність одночасно таких ознак: умови договору порушують принцип добросовісності (п. 6 ч. 1 ст.\~3 ЦК України, ч. 3 ст.\~509 ЦК України); умови договору призводять до істотного дисбалансу договірних прав та обов'язків сторін; умови договору завдають шкоди споживачеві.\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Відповідно до п. 1.2 Постанови правління НБУ № 168 від 10 травня 2007 року "Про затвердження Правил про надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" встановлено, що ці правила регулюють порядок надання банками споживачу повної необхідної, доступної достовірної та своєчасної інформації про сукупну вартість споживчого кредиту, з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобовязань споживача, які повязані з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч. 1 ст.1055 ЦК України, кредитний договір укладається у письмовій формі. Статтею 215 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Судом встановлено, що 04.02.2008 року між [PERSON] та ВАТ КБ "Надра", правонаступником якого є ПАТ КБ "Надра", було укладено кредитний договір № 7/5 ЖР, за умовами якого Банк, як кредитор, зобовязався надати позивачу грошові кошти в сумі 54917,57 доларів США зі сплатою 12,89% річних за користування кредитом та зі строком повернення 04.02.2020 року. В ході судового розгляду справи судом також встановлено, що сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, договір укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. Крім цього, на момент укладення оспорюваного кредитного договору позичальник [PERSON] не заявляв додаткових умов, щодо яких повинно бути досягнуто згоди. Таким чином істотними умовами даного договору, відповідно до чинного законодавства, є лише ті, які сторони визначили за взаємною згодою укладаючи договір. Банком було видано кредит у повному обсязі у строки, зазначені в договорі, тобто свої обов'язки він виконав належним чином. Факт підписання [PERSON] кредитного договору та подальше його виконання також свідчить про згоду останнього з його умовами. Відтак, суд відхиляє доводи позивача та його представника щодо невідповідності умов кредитного договору загальним засадам цивільного законодавства та щодо відсутності розрахунків сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки, оскільки це не є підставою визнання правочину недійсним. Так, в кредитному договорі (п. 1.1, 1.3, 1.4) вказана сума кредиту, річна відсоткова ставка, розрахунок плати за управління кредитом, строк, на який надано кредит. Пунктом 3.4 кредитного договору передбачено умови повернення кредиту, щомісячна сума мінімально необхідного платежу, кінцевий термін повернення кредиту, право дострокового погашення кредиту та його умови. Підписанню кредитного договору передувала анкета-заява [PERSON] від 31 січня 2008 року та вручення 04.02.2008 року останньому Памятки клієнту по умовам оформлення кредитного пакета "Житлові рішення", що, на думку суду, в сукупності свідчить про виконання вимог щодо інформування позичальника щодо всіх необхідних умов кредитування, в тому числі і що стосується сукупної вартості кредиту, реальної відсоткової ставки. З огляду на викладені правові норми та встановлені обставини по справі, суд прийшов до переконливого висновку про те, що права позивача, як споживача фінансових послуг, оспорюваним кредитним договором не порушено, а тому підстави для визнання його недійсним відсутні. Зазначені висновки суду повністю узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в його Постанові від 2.12.2015 р. № 6-134цс15, та яка, в силу вимог ст. 360-7 ЦПК України, є обовязковою та має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції. Оскільки судом не встановлено підстав для визнання недійсним кредитного договору, то відсутні й підстави для визнання недійсними договору поруки та договору іпотеки, оскільки ці договори є похідними від основного правочину та укладались з метою забезпечення виконання його умов. Крім цього, суд вважає підставною заяву відповідача про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу, очевидно, стало відомо про всі умови договору в момент його укладення 04.02.2008 року, а відтак трирічний строк позовної давності на момент його звернення до суду закінчився. Однак, оскільки встановлено безпідставність позовних вимог, то зазначені строки позовної давності судом не застосовуються. Аналізуючи все викладене вище в сукупності, суд прийшов до твердого переконання, що позивачем, всупереч вимог ст. 60 ЦПК України, не доведено ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх вимог, в той час, як заперечення відповідача проти позову знайшли свої підтвердження в ході судового розгляду справи. Таким чином позивачем не доведено порушення його цивільних прав та інтересів відповідачем, а тому суд прийшов до висновку про безпідставність вимог позивача, а відтак про наявність підстав для відмови в задоволенні позову в цілому. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed