Jurisdiction: civil
Date: 2021-01-31 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Бахмутського коледжу транспортної інфраструктури про стягнення недоплаченої суми заробітної плати, компенсації втрати частини доходу та моральної шкоди, в якому просить стягнути з відповідача на її користь недоплачену заробітну плату в сумі 44215,60 грн., компенсацію втрати частини доходу за порушення строків виплати частини заробітної плати в сумі 26450,91 грн. та моральну шкоду в сумі 25000 грн., а також допустити негайне виконання судового рішення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 09.02.1990 року позивач прийнята на роботу до відповідача на посаду викладача. Відповідно до атестаційного листа від 06.05.2010 р. рішенням атестаційної комісії Міністерства транспорту та зв`язку України підтверджено позивачу кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та присвоєно педагогічне звання «старший викладач». Згідно постанови КМУ № 643 від 20.04.2007 р. встановлено розмір підвищення окладу старшому викладачу вищого навчального закладу І-ІІ рівня акредитації на 5 % ставки заробітної плати викладача вищої категорії. Тому, з травня 2010 року відповідач повинен був підвищити позивачу посадовий оклад на 5 %, проте відповідачем таке підвищення не було здійснено, що призвело до виплати заробітної плати в меншому розмірі, ніж встановлено постановою КМУ № 643 від 20.04.2007 р., тобто фактично до невиплати частини заробітної плати, розмір якої становить 3773,72 грн. Артемівський технікум залізничного транспорту перейменовано у Державний вищий навчальний заклад «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» 02.08.2012 р. Відповідно до пп. б п. 28 Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої Наказом Міністерства освіти України від 15.04.1993 р. № 102, посадові оклади педагогічним працівникам коледжу підвищено на 10 %. Тому, з серпня 2012р. посадовий оклад позивача повинен був підвиситись на 10 %, проте відповідачем таке підвищення не було здійснено, чим порушено трудові права позивача, що призвело до недоплати заробітної плати. Позивач вважає, що має право на підвищення посадового окладу, а саме 5 % як старший викладач та 10 % як педагогічний працівник коледжу. З серпня 2012 р. недоплата становить 40441,88 грн. Отже, загальний розмір недоплати заробітної плати з червня 2010 р. по жовтень 2017 р. становить 44215,60 грн., розмір компенсації втрати частини доходу за порушення строків виплати частини заробітної плати становить 26450,91 грн. Крім того, позивачу спричинена моральна шкода, яка полягає в душевних стражданнях, емоційному дискомфорті, стресу та вимагає від позивача додаткові зусилля для організації свого життя в частині вчинення додаткових дій та заходів, витрат часу та емоціонального навантаження для відновлення права на належну їй частину заробітної плати, моральну шкоду позивач оцінює в 25000 грн. Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Радченко Л.А. від 11.12.2017 року відкрито провадження у справі та призначено судовий розгляд (в редакції ЦПК України до 15.12.2017р.). Ухвалою судді Артемівського міськрайонного суду Донецької області Радченко Л.А. від 29.01.2018 року справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 20.08.2019 року справу прийнято до провадження судді Погрібної Н.М. за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 18.10.2019 року справу призначено до судового розгляду. Відповідно до відзиву представника відповідача, останній позовні вимоги не визнав, посилаючись на те, що оплата праці педагогічних працівників вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації провадиться на підставі Інструкції про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, затвердженої Наказом Міністерства освіти України від 15 квітня 1993 року № 102 та Наказу Міністерства освіти і науки України від 26 вересня 2005 р. № 557. Наказом МОН України № 665 від 01 червня 2013 року передбачено посаду старший викладач вищого навчального закладу І-ІІ рівнів акредитації (код кп - 2310.2) на відміну від педагогічного звання «старший викладач», яке присвоюються педагогічним працівникам за результатами атестації, що проводиться у порядку, встановленому МОН. Відповідно до примітки 2 п. 8 Інструкції ставки заробітної плати старших викладачів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації встановлюються на 5 відсотків вище ставок викладачів вищої категорії. Отже, ставки заробітної плати працівників, які посідають посади старших викладачів, підвищуються з 1 січня 2008 року на 5 відсотків. Відповідно до п. 24 Інструкції ставки заробітної плати і посадові оклади підвищуються на 10 відсотків за звання "старший викладач" крім викладачів вищих навчальних закладів І-ІІ рівнів акредитації. Також, постановою КМУ від 20.04.2007р. № 643, як і іншими нормативно-правовими актами України, підвищення посадового окладу за педагогічне звання "старший викладач" викладачам ВНЗ І-ІІ рівнів акредитації не передбачено. Позивача прийнято на посаду викладача та присвоєно педагогічне звання "старший викладач". Таким чином, вважає, що позивач помилково ототожнює поняття посади "старший викладач" та педагогічного звання "старший викладач", що унеможливлює підвищення окладу позивачу. Відповідно до ліцензії серії АЕ № 527422 Державний вищий навчальний заклад "Артемівський коледж транспортної інфраструктури" здійснює надання освітніх послуг, пов`язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста. Також, ДВНЗ «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» акредитовано як ВНЗ І рівня акредитації. Таким чином, у розумінні ЗУ "Про вищу освіту» ДВНЗ «Артемівський коледж транспортної інфраструктури " не має статуту коледжу, у зв`язку з невідповідністю освітньо-кваліфікаційного рівня вимогам ст. 28 ЗУ "Про вищу освіту", що унеможливлює підвищення посадового окладу позивача відповідно до пп.б) п. 28 Інструкції. Відповідно до п.12 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про вищу освіту" до приведення нормативно-правових актів з питань оплати праці, пенсійного та стипендіального забезпечення у відповідність із вимогами цього Закону умови оплати праці, пенсійного забезпечення педагогічних, науково-педагогічних і наукових працівників, стипендіального забезпечення осіб, які навчаються, зберігаються для коледжів (включаючи коледжі як структурні підрозділи університетів, академій, інститутів) - на рівні закладів вищої освіти І-ІІ рівнів акредитації. Також, п.12-1 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ "Про вищу освіту" зазначено, що коледжі (у тому числі коледжі як структурні підрозділи університетів, академій, інститутів), які отримали ліцензію на підготовку фахівців ступеня молодшого бакалавра або ступеня бакалавра, включають до свого штатного розпису відповідні посади науково-педагогічних працівників. На науково-педагогічних працівників таких коледжів та осіб, які здобувають у них вищу освіту ступеня молодшого бакалавра чи бакалавра, поширюються умови оплати праці, пенсійного забезпечення, норми педагогічного навантаження, норми стипендіального забезпечення на рівні вищих навчальних закладів ІІІ-ІV рівнів акредитації. Педагогічні працівники цих коледжів, які відповідають вимогам цього Закону до науково-педагогічних працівників та забезпечують підготовку фахівців ступеня молодшого бакалавра або бакалавра, отримують статус науково-педагогічних працівників і переводяться на відповідні науково-педагогічні посади з початку реалізації відповідної освітньої програми або з 1 вересня 2017 року, якщо освітня програма підготовки фахівців ступеня бакалавра вже реалізується. У зв`язку з тим, що посада позивача не віднесена до науково-педагогічних працівників та ДВНЗ " Артемівський коледж транспортної інфраструктури " не забезпечує підготовку фахівців ступеня молодшого бакалавра або бакалавра, позовні вимоги є безпідставні. Відповідно до облікових даних ДВНЗ "Артемівський коледж транспортної інфраструктури " станом на 01.02.2018 року, технікум не має заборгованості зі сплати заробітної плати. Інші позовні вимоги є похідними від вище оскаржуваних та не підлягають задоволенню у зв`язку з безпідставністю та необґрунтованістю. З відповіді представника позивача на відзив вбачається, що п. 3 ч. 1 ст. 28 ЗУ «Про вищу освіту», який набув законної сили з 28.09.2017 р., виключено право коледжу здійснювати підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста та встановлено ліцензований обсяг підготовки здобувачів вищої освіти ступеня бакалавра та/або молодшого бакалавра, тому навчальний заклад, який до 28.09.2017 р. здійснював підготовку фахівців освітньо-кваліфікаційного рівня молодшого спеціаліста, мав статус коледжу. Щодо періоду після 28.09.2017 р. зазначено, що вимоги щодо ліцензійного обсягу навчального закладу для визначення його статусу коледжу на даний час не набули чинності. Навчальний заклад, що раніше отримав статус коледжу, не втрачає цього статусу автоматично та одночасно з набранням чинності новою редакцією ЗУ «Про вищу освіту» та має право продовжити свою діяльність у цьому статусі протягом всього часу до закінчення навчання після прийому у 2019 р. відповідно до програми навчання із дотриманням вимог щодо ліцензійного обсягу після 1 січня 2020 року, а невідповідність навчального закладу цим вимогам до вказаних моментів у часі не свідчить про втрату (відсутність) у цього закладу статусу коледжу. За позивачем зберігаються раніше існуючі права на підвищення посадового окладу щодо яких пред`явлено позов. Вважає, що законодавство не містить обмежень щодо підвищення посадового окладу педагогічному працівнику коледжу залежно від того, чи віднесено посаду такого працівника до науково-педагогічних працівників та чи переведено працівника на відповідну посаду. Посилання відповідача на неможливість надбавки позивачу до посадового окладу як старшому викладачу є необґрунтованими, оскільки Постанова КМУ № 643 від 20.04.2007 р. не містить вказівок чи обмежень відносно того, чи є «старший викладач» посадою чи званням, а тому зауваження відповідача стосовно того, що дана надбавка не поширюється на позивача, яка має звання «старший викладач», не ґрунтуються на приписах законодавства. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та у відповіді на відзив. Представник відповідача в судовому засіданні заперечував проти позовних вимог з підстав викладених у відзиву на позовну заяву. Суд, заслухавши учасників справи, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, об`єктивному, всебічному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного. [PERSON] з 09.02.1990 року прийнята на роботу до Артемівського технікуму залізничного транспорту на посаду викладача. Наказом № 87в від 21.05.2007 р. їй встановлена кваліфікаційна категорія «спеціаліст вищої категорії». Наказом № 45к від 11.10.2012 р. у зв`язку зі змінами у штатному розписі відповідно з Класифікатором професій ДК 003:2010 їй змінено посаду на викладача вищого навчального закладу. Наказом № 52к від 31.10.2012 р. Артемівський технікум залізничного транспорту з 31.10.2012 р. перейменований у Державний вищий навчальний заклад «Артемівський коледж транспортної інфраструктури». Наказом № 62в від 26.05.2010 р. їй встановлено педагогічне звання «старший викладач». Наказом № 26к від 01.08.2018 р. Державний вищий навчальний заклад «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» перейменований у Бахмутський коледж транспортної інфраструктури. Наказом № 3к від 25.03.2019 р. їй змінено посаду на нову назву «викладач закладу вищої освіти», що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] від 01.09.1987 р. (т. 1 а.с.5-7, т. 4 а.с.29-33). Відповідно до атестаційного листа від 06.05.2010 р. щодо [PERSON] , рішенням атестаційної комісії Міністерства транспорту та зв`язку України підтверджено кваліфікаційну категорію «спеціаліст вищої категорії» та присвоєно педагогічне звання «старший викладач» (т. 1 а.с.8). Розмір посадових окладів [PERSON] становить: січень-березень 2010 р. - 1177 грн., квітень-червень 2010 р. - 1202 грн., липень-вересень 2010 р. - 1208 грн., жовтень-грудень 2010 р. - 1242 грн.; січень-березень 2011 р. - 1300 грн., квітень-червень 2011 р. - 1325 грн., липень-серпень 2011 р. - 1346 грн., вересень 2011 р. - 1359 грн.; жовтень-листопад 2011р. - 1399 грн., грудень 2011р. - 1492 грн.; січень-березень 2012 р. - 1639 грн., квітень-червень 2012 р. - 1683 грн., липень-серпень 2012 р. - 1700 грн., вересень 2012р. - 1711 грн., жовтень-листопад 2012 р. - 1745 грн., грудень 2012 р. - 1779 грн.; січень-березень 2013 р. - 1779 грн., квітень-грудень 2013 р. - 1806 грн.; січень-грудень 2014 р. - 1806 грн.; січень-серпень 2015 р. - 1806 грн., вересень-листопад 2015 р. - 2145 грн., грудень 2015 р. - 2360 грн.; січень-квітень 2016 р. - 2360 грн., травень-листопад 2016 р. - 2512 грн., грудень 2016 р. - 2830 грн.; січень-серпень 2017 р. - 3392 грн.; вересень-жовтень 2017 р. - 3872 грн. (т. 1 а.с.36). З п. 1.5 Статуту Артемівського технікуму залізничного транспорту (нова редакція), затвердженого 26.11.2003 р. вбачається, що відповідно до рішення Державної акредитаційної комісії від 09.02.1999 р. за № 18 «Про наслідки акредитації», Технікум відноситься до вищих навчальних закладів І рівня акредитації, має право готувати фахівців за освітньо-кваліфікаційними рівнями молодший спеціаліст. Після закінчення термінів дії ліцензії і сертифікатів Технікум проходить ліцензування і акредитацію в порядку, передбаченому чинним законодавством (т. 1 а.с.103-128). З п. 1.6 Статуту Державного вищого навчального закладу «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» (нова редакція), затвердженого 25.10.2012 р. вбачається, що відповідно до рішення Державної акредитаційної комісії від 12.06.2006 р. за № 61 «Про наслідки акредитації», Коледж визнано акредитованим за статутом вищого навчального закладу І рівня акредитації. Після закінчення термінів дії ліцензії і сертифікатів Коледж проходить ліцензування й акредитацію в порядку, передбаченому чинним законодавством (т. 1 а.с.129-156). Відповідно до ліцензії серії АЕ № 527422 Державний вищий навчальний заклад "Артемівський коледж транспортної інфраструктури" здійснює надання освітніх послуг, пов`язаних з одержанням вищої освіти на рівні кваліфікаційних вимог до молодшого спеціаліста (т.1 а.с.179). ДВНЗ «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» перейменований на ДВНЗ «Бахмутський коледж транспортної інфраструктури», що вбачається з електронного Витягу з реєстру суб`єктів освітньої діяльності (т. 3 а.с.160-163). ДВНЗ «Бахмутський коледж транспортної інфраструктури» перейменований на Бахмутський коледж транспортної інфраструктури, що вбачається зі Статуту (нова редакція), затвердженого Наказом Міністерства освіти і науки України № 572 від 01.06.2018 р. (т. 4 а.с.34-75). З тарифних списків щодо додаткової оплати викладачу вищої категорії [PERSON] вбачається, що на 2009-2010, 2010-2011 навчальні роки додатково оплата здійснювалась за завідування навчальним кабінетом, за класне керівництво, 20 % за престижність, за вислугу (т. 2 а.с.178, 181, 184, 187, 190, 193, 196, 199, 202, 205, 208, 211, 214, 217, 220, 223, 226, 227), на 2011-2012 навчальні роки додатково оплата здійснювалась за завідування навчальним кабінетом, за класне керівництво, за звання з 03.11.2011 р., 20 % за престижність, за вислугу (т. 2 а.с.230, 233, 236, 239, 242, 245), на 2012-2013 навчальні роки додатково оплата здійснювалась за завідування навчальним кабінетом, за класне керівництво, 20 % за престижність, за вислугу (т. 2 а.с.248, т. 3 а.с.1, 4, 7, 10, 13, 16, 19), на 2013-2014, 2014-2015, 2015-2016, 2016-2017, 2017-2018 навчальні роки додатково оплата здійснювалась за завідування навчальним кабінетом, за класне керівництво, 20 % за престижність, за вислугу (т. 3 а.с.22, 25, 29, 36, 43, 47, 51, 55, 60, 64, 67, 71, 74, 77, 80, 83, 86, 89). З листа ДВНЗ «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» № 03/62 від 26.02.2018 р. вбачається, що станом на 01.02.2018 року заборгованість з нарахування і виплати заробітної плати працівникам ДВНЗ «Артемівський коледж транспортної інфраструктури» відсутня, станом на 26.02.2018р. заборгованість з виплати заробітної плати викладача [PERSON] відсутня. Остання виплата заробітної плати за першу половину лютого 2018 р. [PERSON] здійснена 14.02.2018 р. (т.3 а.с.91), що підтверджується копією звіту про заборгованість за бюджетними коштами форми № 7д, 7м, яка завізована Управління державної казначейської служби у м. Бахмуті (т. 3 а.с.92-97). Позивачем надано розрахунок заборгованості щодо недоплаченої суми заробітної плати, компенсації втрати частини доходу, який проведено на підставі розрахункових листів за період з червня 2010 р. по жовтень 2017 р., з якого вбачається: сума недоплаченого підвищення посадового окладу - 44215,60 грн., сума компенсації - 26450,91 грн. (т. 1 а.с.9-35). Згідно Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження розмірів підвищення посадових окладів (ставок заробітної плати) та додаткової оплати за окремі види педагогічної діяльності у співвідношенні до тарифної ставки» № 643 від 20.04.2007 р. встановлено розмір підвищення посадового окладу, зокрема, старшому викладачу вищого навчального закладу І-ІІ рівня акредитації на 5 % ставки заробітної плати викладача вищої категорії. Наказом Міністерства освіти України № 102 від 15.04.1993 р. затверджено Інструкцію про порядок обчислення заробітної плати працівників освіти, з пп. б п. 28 якої вбачається, що посадові оклади (ставки заробітної плати) працівників освіти підвищуються керівним та педагогічним працівникам, зокрема коледжів, на 10 %. Відповідно п. 63 Інструкції плата праці педагогічних працівників установ і закладів освіти провадиться виходячи із встановлених вставок заробітної плати (посадових окладів) з урахуванням підвищень, фактичного обсягу педагогічної роботи, доплат та надбавок. Отже, ставки заробітної плати працівників освіти підвищуються керівним та педагогічним працівникам, зокрема коледжів на 10 %, а також працівників, які посідають посади старших викладачів, підвищуються з 01.01.2008 р. на 5 %. Згідно п. 34 Інструкції у випадках, коли працівникам освіти передбачено підвищення ставок і посадових окладів за двома чи більше підставами, ставки і посадові оклади спочатку збільшується на розмір підвищень, передбачених у відсотках, а потім на розмір підвищень, передбачених у відсотках, а потім на розмір підвищень, передбачених у карбованцях. При цьому, утворюються нові ставки (посадові оклади). Згідно з п. 5 Наказу Міністерства науки і освіти України № 557 від 26.09.2005 р., зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 03.10.2005 р. № 1130/11410 «Про впорядкування умов оплати праці та затвердження схем тарифних розмірів працівників навчальних закладів, установ освіти та наукових установ», у разі, якщо працівникам навчальних закладів, установ освіти передбачено підвищення посадових окладів (ставок заробітної плати) за декількома підставами, передбаченими умовами оплати праці, то абсолютний розмір кожного підвищення визначається, виходячи з розміру посадового окладу (ставки заробітної плати), без урахування іншого підвищення. Таким чином, позивач має право на підвищення посадового окладу у загальному розмірі 15 % (5% як старший викладач та 10 % як педагогічний працівник). Разом з тим, відповідачем вказаних підвищень позивачу не було здійснено, у зв`язку з чим, загальний розмір недоплати заробітної плати з червня 2010 р. по жовтень 2017 р. становить 44215,60 грн., що вбачається з розрахунку позивача, з яким погоджується суд. Відповідно до ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язуються виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Відповідно до ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Ст. 2 Закону України «Про оплату праці» визначено, що основна заробітна плата це - винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Додаткова заробітна плата це - винагорода за працю понад установлені норми, за трудові успіхи та винахідливість і за особливі умови праці. Вона включає доплати, надбавки, гарантійні і компенсаційні виплати, передбачені чинним законодавством: премії, пов`язані з виконанням виробничих завдань і функцій. Відповідно до ст. 21, 22 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Враховуючи, що відповідач сплачував позивачу заробітну плату у меншому розмірі ніж передбачено законодавством, чим порушив права позивача щодо оплати праці, тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача недоплаченої суми заробітної плати в розмірі 44215,60 грн. підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до ст. ст. 1, 2, 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи). Компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати (далі-компенсація) провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом. Сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно з п. 4 Порядку проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, затвердженого Постановою КМУ № 159 від 21.02.2001 р., сума компенсації обчислюється як добуток нарахованого, але невиплаченого грошового доходу за відповідний місяць (після утримання платків і обов`язкових платежів) і приросту індексу споживчих цін (індексу інфляції) у відсотках для визначення суми компенсації, поділений на 100. Індекс споживчих цін для визначення суми компенсації обчислюється шляхом множення місячних індексів споживчих цін за період невиплати грошового доходу. При цьому, індекс споживчих цін у місяці, за який виплачується дохід, до розрахунку не включається. Щомісячні індекси споживчих цін публікуються Держкомстатом. Оскільки, частина заробітної плати не виплачувалась позивачу з 2010 р., вищевказана недоплата є заборгованістю із заробітної плати, строк виплати якої порушено відповідачем, тому позивач має право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати. З розрахунку позивача, з яким погоджується суд, розмір компенсації втрати частини доходу за порушення строків виплати частини заробітної плати становить в розмірі 26450,91 грн., тому позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача компенсації втрати частини доходу за порушення строків виплати частини заробітної плати в розмірі 26450,91 грн. підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про відшкодування моральної шкоди в розмірі 25000 грн., суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного суду України № 4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди, судам необхідно врахувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Умови відшкодування моральної (немайнової) шкоди, передбачені укладеним сторонами контрактом, які погіршують становище працівника порівняно з положеннями ст. 237-1 КЗпП чи іншим законодавством, згідно зі ст. 9 КЗпП є недійсними. Враховуючи, що судом встановлено порушення прав [PERSON] з боку відповідача, вивчивши наявні у справі письмові докази та встановивши обставини справи, суд приходить до висновку, що позивачу завдано моральної шкоди у зв`язку з порушенням її трудових прав щодо оплати праці, що в свою чергу безсумнівно призводить до моральних страждань, які вимагають додаткових зусиль для організації життя. Порушення права на працю та її оплату, яке є правом передбаченим Конституцією України, порушує принципи соціальної і правової держави, що тягне необхідність поновлення цих принципів шляхом стягнення завданої моральної шкоди із роботодавця винного у допущених порушенням прав працівника. Разом з тим, враховуючи принципи співмірності, розумності та справедливості, суд приходить до висновку про необхідність зменшення заявленого до стягнення розміру моральної шкоди до 5000,00 грн. Отже, позовні вимоги в частині стягнення моральної шкоди підлягають задоволенню частково в сумі 5000 грн. Щодо строків звернення до суду з дійсним позовом, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмежень будь-яким строком. Рішенням Конституційного суду України № 9-рп/2013 від 15.10.2013 р. роз`яснено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмежень будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем. Відповідно до ст. 238 КЗпП України при розгляді трудових спорів у питаннях про грошові вимоги, крім вимог про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижче оплачуваної роботи (ст. 235), орган, який розглядає спір, має право винести рішення про виплату працівникові належних сум без обмежень будь-яким строком. Враховуючи, що позивач звернулась до суду з позовом про стягнення належної їй недоплаченої заробітної плати, тому строки звернення до суду нею не пропущено. Щодо негайного виконання рішення, суд зазначає наступне. Згідно ч. 1 п. 2 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць, тому рішення в частині стягнення заробітної плати за один місяць підлягає негайному виконанню. Враховуючи правила ст. 141 ЦПК України, сума в розмірі 908 грн. (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення недоплаченої заробітної плати та компенсації втрати частини доходу) підлягає стягненню з відповідача в дохід держави; сума в розмірі 128 грн. (судовий збір за заявлену вимогу про стягнення моральної шкоди) підлягає стягненню з відповідача на користь позивача пропорційно розміру задоволених позовних вимог в цій частині.

Outcome: partial