Jurisdiction: civil
Date: 2015-07-12 00:00:00

В вересні 2014 року Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк" звернувся до суду з позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за умовами Кредитного договору. Заочним рішенням суду від 02.10.2014 року позов був задоволений. Ухвалою суду від 30.06.2015 року за заявою відповідачів заочне рішення в справі було скасовано, а справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні в порядку процесуального правонаступництва була проведена заміна позивача - Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» на Товариство з обмеженою відповідальністю « Фінансова компанія »Довіра та гарантія». Звертаючись до суду, позивач посилається на те, що 06.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "УкрСиббанк", та відповідачем [PERSON] був укладений Договір №11247321000 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у сумі 143 609,00 гр. , а відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 06.11.2014 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 14% річних. Відповідно до додатку №1 до Кредитного договору погашення кредиту повинно відбуватися щомісячно, не пізніше визначеного числа кожного календарного місяця протягом всього строку дії договору. Погашення нарахованих процентів згідно п. 1.3.4 кредитного договору має відбуватись з 01 по 12 число кожного місяця, наступного за тим, за який були нараховані проценти. Позивач свої зобов'язання перед відповідачем виконав, надав відповідачу кредит у розмірі, визначненому договором. Відповідач у порушення умов договору кредит не погашає, відсотки за користування кредитними коштами не сплачує, в зв»язку з чим станом на 29.07.2014 року утворилася заборгованість у розмірі 207 769, 30 гр. Для забезпечення виконання зобов»язань позичальника за кредитним договором між банком та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір поруки №155779 від 06.11.2007 року. Згідно з умовами даного договору відповідачка [PERSON] зобов»язалася відповідати перед банком за виконання умов кредитного договору позичальником [PERSON] Відповідно до умов договору поруки у випадку невиконання позичальником будь-якого зобов'язання за кредитним договором позичальник та поручитель несуть відповідальність перед банком як солідарні боржники. Виходячи з того, що добровільно сплатити суму заборгвоаності відповідачі відмовляються, просить задовольнити позов. Представник позивача - Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія »Довіра та гарантія» в судове засідання не з»явився, подав до суду клопотання, яким просить розглядати справу в його відсутності. Представник відповідачів у судовому засіданні позов визнав частково. Подав заяву про застосування строків позовної давності до вимог позивача до відповідача [PERSON], посилаючись на те, що відповідач не виконує умови договору з квітня 2010 року, а з позовом до суду позивач звернувся в серпні 2014 року. За таких обставин підстави для задоволення вимог позивача в повному обсязі відсутні. Що стосується вимог позивача до відповідачки [PERSON], зазначив, що 06.11.2007 року між АКІБ «УкрСиббанк» та [PERSON] була укладена додаткова угода №1 до Кредитного договору, якою встановлено нові умови, а саме: в частині встановлення збільшеної процентної ставки за користування кредитом за порушення позичальником умов кредитного договору. Відповідачка [PERSON], як поручитель, своєї згоди на укладення вказаної додаткової угоди не надавала і про її існування вона до відома поставлена не була. Внаслідок укладення між АКІБ «УкрСиббанк» і позичальником додаткової угоди без згоди поручителя, якою внесено зміни до Кредитного договору, зокрема встановлено нові конкретні (збільшені) процентні ставки, що застосовуються у зв'язку з порушенням позичальником кредитної дисципліни, збільшився обсяг її відповідальності, а тому вважає, що порука припинила свою дію. Крім того, 21.12.2013 року відповідачці [PERSON], як поручителю, була направлена вимога про усунення порушень умов кредитного договору на 31 день з дати її отримання, тобто строк виконання зобов»язань поручителем наступив 31.01.2014 року. Так як до суду позивач звернувся 27.08.2014 року, ним пропущено строк для звернення до суду з вимогами до відповідачки [PERSON], як поручителя. Виходячи з цього, просить відмовити в позові до відповідачки [PERSON] Заслухавши пояснення представника відповідачів, дослідивши матеріали справи,суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача, виходячи з наступного. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа / кредитодавець / зобов'язується надати грошові кошти/кредит/ позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Встановлено, що 06.11.2007 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] був укладений Договір №11247321000 про надання споживчого кредиту, відповідно до умов якого позивач надав відповідачу кредит у розмірі 143 609, 00 гр. Додатком №1 до Кредитного договору сторони погодили строки внесення останньої суми на погашення кредиту - 10.10.2014 року. Згідно п.п. 1.2.2 відповідач зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі до 06.11.2014 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти в розмірі 14% річних. Пунтом 4.1. Кредитного договору передбачено, що в разі порушення термінів повернення кредиту, та/або процентів за кредит, та/або комісій, відповідач сплачує позивачу додатково до встановленої процентної ставки за кредит пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від суми зазначеної заборгованості /суми кредиту та/або процентів по кредиту та/або комісій/, розрахованої за кожен день прострочення платежу, включаючи день сплати заборгованості. /а.с.5 -13/ З метою забезпечення виконання позичальником умов кредитного договору 06.11.2007 року між ПАТ "УкрСиббанк" та відповідачкою [PERSON] був укладений Договір поруки №155779. Згідно з п.п. 1.1 Договору поруки поручитель бере на себе обов'язок відповідати перед позивачем за виконання умов та повернення позичальником взятих на себе зобов'язань відповідно до укладеного Кредитного договору від 06.11.2007 року №11247321000, сплати процентів за користуванням кредитом, комісію, пені, штрафних санкцій та збитків. Відповідно до п.п. 1.4 Договору поруки у випадку невиконання позичальником будь-якого зобов'язання за кредитним договором, позичальник та поручитель несуть відповідальність перед банком як солідарні боржники. / а.с. 19 - 20 / Встановлено також, що 20.04.2015 року між ПАТ»УкрСиббанк» та ТОВ »Фінансова компанія »Довіра та гарантія» укладено Договір факторингу №17, згідно з яким право грошової вимоги за Кредитним договором № 11247321000 від 06.11.2007 року, укладеним з відповідачем [PERSON], перейшло ТОВ »Фінансова компанія »Довіра та гарантія». Відповідно до п.1 ч.1 ст.512 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст.514 ЦК до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Таким чином, на підставі укладеного Договору факторингу до позивача перейшло право вимоги до відповідачів за укладеним між ПАТ »УкрСиббанк» та відповідачем [PERSON] Кредитним договором. З розрахунку заборгованості, наданого до суду, вбачається, що з квітня 2010 року відповідач [PERSON] кредит та відсотки за користування кредитними коштами не сплачує, що привело до виникнення заборгованості в розмірі 207 769, 30 гр., яка складається з: - 106 433, 10 гр. заборгованості по тілу кредиту; - 78 140, 76 гр. заборгованості по процентах. На дану заборгованість позивачем нарахована пеня відповідно до п.4.1 Кредитного договору, яка станом на 29.07.2014 року становить: -13 516, 64 гр. за несвоєчасне погашення заборгованості по кредиту; -9 678, 80 гр. за несвоєчасне погашення заборгованості по процентах. / а.с. 21 - 32 / Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов'язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що, як правило, ставляться. Виходячи з того, що відповідач [PERSON], як позичальник, не виконує умови укладеного з ПАТ »УкрСиббанк» Кредитного договору, вимоги позивача є обгрунтованими. В той же час, відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Крім того, на підставі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно із ч.ч. 4, 5 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. У постанові Верховного Суду України від 06 листопада 2013 року про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 04 травня 2013 року у справі про стягнення заборгованості за кредитним договором вказано, що відповідно до ст. 261 ЦК України початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов. Перебіг позовної давності за вимогами кредитора, які випливають з порушення боржником умов договору (графіка погашення кредиту) про погашення боргу частинами (щомісячними платежами) починається стосовно кожної окремої частини, від дня, коли відбулося це порушення. Позовна давність у таких випадках обчислюється окремо по кожному простроченому платежу. У разі порушення боржником строків сплати чергових платежів, передбачених договором, відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитор протягом усього часу - до встановленого договором строку закінчення виконання останнього зобов'язання вправі заявити в суді вимоги про дострокове повернення тієї частини позики (разом з нарахованими процентами - ст. 1048 ЦК України ), що підлягає сплаті. Несплачені до моменту звернення кредитора до суду платежі підлягають стягненню у межах позовної давності по кожному із платежів. Як встановлено вище, умови договору відповідач [PERSON] не виконує з квітня 2010 року, а до суду ПАТ»УкрСиббанк» звернувся в серпні 2014 року. Виходячи з того, що за умовами договору кредит та відсотки мали погашатися позичальником щомісяця відповідно до Графіка погашення кредиту, про порушення свого права банку стало відомо в момент несплати відповідачем [PERSON] чергового платежу в квітні 2010 року. З цього випливає, що банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості з пропуском встановленого законом строку позовної давності. З врахуванням до цього до стягнення з відповідача [PERSON] належить з серпня 2011 року 68 385, 28 гр. заборгованості по тілу кредиту та 67 157, 23 гр. відсотків. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Згідно зі ст.258 ЦК України до вимог про стягнення неустойки/штрафу, пені/ встановлена спеціальна позовна давність в один рік. Виходячи з цього, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог позивача в частині стягнення пені, а саме з серпня 2013 року в розмірі 22 152, 15 гр., з яких 13 516, 64 гр. за несвоєчасне погашення кредиту та 9 678, 80 гр. за несвоєчасне погашення процентів. Суд не знаходить підстав для задоволення вимог позивача в частині стягнення заборгованості з відповідачки [PERSON], як поручителя, виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.559 ЦК України порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Зі змісту даної норми закону випливає, що до припинення поруки призводять такі зміни умов основного зобов'язання без згоди поручителя, які призвели до збільшення обсягу відповідальності останнього. Розділом 5 Кредитного договору, з умовами якого погодилася відповідачка [PERSON], як поручитель, були передбачені порядок та підстави збільшення процентної ставки за користування кредитом. В день укладення Кредитного договору між банком та позичальником була укладена Додаткова угода №1 до Кредитного договору, якою були доповнені новими умовами положення підписаного основного договору, а саме: збільшена процентна ставка в разі настання обставин, передбачених п.п.»а» та «б» п.5.2 Кредитного договору, а саме: порушення позичальником кредитної дисципліни - процентна ставка за користування кредитними коштами встановлюється в розмірі подвійної процентної ставки, що діє відповідно до п.1.3.1 договору, погіршення фінансового стану позичальника, здійснення поточних коливань, процентних ставок за вкладами та/або кредитами, зміни у грошово-кредитній політиці НБУ / девальвація курсу гривні до курсу дол. США більше ніж на5% у порівнянні з курсом гривні до дол. США, підвищення ставки за кредитами банками України у відповідній валюті/по статистиці НБУ/ та ін. Відповідачка [PERSON], як поручитель, не була стороною даного договору і додаткова угода до укладеного з нею Договору поруки не укладалася. В п.22 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року « Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз»яснено, що відповідно до частини першої статті 559 ЦК припинення договору поруки пов'язується зі зміною забезпеченого зобов'язання за відсутності згоди поручителя на таку зміну та за умови збільшення обсягу відповідальності поручителя. При цьому обсяг зобов'язання поручителя визначається як умовами договору поруки, так і умовами основного договору, яким визначено обсяг зобов'язань боржника, забезпечення виконання яких здійснює поручитель. Проте, якщо в договорі поруки передбачено, зокрема, можливість зміни розміру процентів за основним зобов'язанням і строків їх виплати тощо без додаткового повідомлення поручителя та укладення окремої угоди, то ця умова договору стала результатом домовленості сторін (банку і поручителя), а, отже, поручитель дав згоду на зміну основного зобов'язання. Якщо в договорі поруки такі умови сторонами не узгоджені, а з обставин справи не вбачається інформованості поручителя і його згоди на збільшення розміру його відповідальності, то відповідно до положень частини першої статті 559 ЦК порука припиняється у разі зміни основного зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У цьому випадку поручитель має право на пред'явлення позову про визнання договору поруки припиненим. З п.п.2.1 Договору поруки вбачається, що при його укладенні сторони дійшли згоди, що кредитор не вправі без згоди поручителя змінювати умови основного договору з боржником, внаслідок чого збільшується обсяг відповідальності поручителя. Під згодою поручителя сторони розуміють візування поручителем змін до основного договору шляхом проставлення підпису та/або отримання його письмової згоди з такими змінами та/або шляхом обміну листами, факсимільними повідомленнями та/або укладення поручителем додаткової угоди до цього договору щодо внесення відповідних змін. З доданих до позову матеріалів вбачається, що дана вимога Договору поруки відповідачем не виконана і згода відповідачки [PERSON] зі змінами, внесеними до основного договору в частині підвищення процентної ставки, відсутня. Таким чином, з точки зору ч.1 ст.559 ЦК України порука є припиненою внаслідок зміни зобов»язання за Кредитним договором без її згоди, як поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг її відповідальності. Крім того, відповідно до п.3.1 Договору поруки він діє до повного припинення всіх зобов»язань боржника за основним договором. Згідно з ч.4 ст.559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. В п.24 вище приведеної постанови Пленуму зазначено, що відповідно до частини четвертої статті 559 ЦК порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. При вирішенні таких спорів суд має враховувати, що згідно зі статтею 526 ЦК зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Отже, якщо кредитним договором не визначено інші умови виконання основного зобов'язання, то у разі неналежного виконання позичальником своїх зобов'язань за цим договором строк пред'явлення кредитором до поручителя вимоги про повернення отриманих у кредит коштів має обчислюватися з моменту настання строку погашення зобов'язання згідно з такими умовами, тобто з моменту настання строку виконання зобов'язання у повному обсязі або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Пред'явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред'явлення до нього позову. При цьому в разі пред'явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. При цьому сама по собі умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед кредитодавцем або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам статті 252 ЦК України, згідно з якою строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Ці роз»яснення відповідають правовим позиціям Верховного Суду України за наслідками розгляду заяв про перегляд судових рішень з мотивів неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, які, відповідно до ч.1 ст. 360-7 ЦПК, є обов»язковими для всіх судів України, викладені в постановах від 21 травня року 2012року № 6-69 цс 11, 6-48 цс 11, 6-68 цс 11, від 23 травня 2011 року № 6-33 цс 11, № 6-18 св 11, № 20 цс 11, № 88 цс 11 та ін. Заперечуючи проти позову, представник відповідачки в судовому засіданні вимоги про визнання поруки припиненою, як це визначено вище приведеною постановою Пленуму, не пред»явив. Згідно з цими правовими позиціями звернення до суду з позовом про визнання договору поруки припиненим не є необхідним, проте у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов»язання за договором поруки, передбаченого ч.4 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає захисту судом за позовом поручителя шляхом визнання його права на підставі пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України (про визнання договору поруки припиненим, про визнання поруки такою, що припинена). Враховуючи викладене, спору, що виник між сторонами з цього приводу, суд вважає, що дія Договору поруки, укладеного між банком та відповідачкою [PERSON], припинила свою дію в силу викладеного вище. Що стосується вимог, пред»явлених до відповідачки [PERSON], як поручителя, за відсутності її вимоги про визнання поруки припинененою та наявності спору між сторонами з цього приводу, суд враховує наступне. За змістом ст. ст. 559, 598 ЦК України припинення зобов»язання поруки означає такий стан сторін правовідношення, при якому в силу передбачених законом обставин суб»єктивне право і кореспондуючий йому обов»язок перестають існувати. Вживаний законодавцем у ч. 1 ст. 559 ЦК України термін «порука» використовується в розумінні зобов»язального правовідношення поруки, з припиненням якого втрачає чинність договір поруки. Як встановлено вище, у разі невизнання кредитором права поручителя на припинення зобов»язання за договором поруки, передбаченого ч. 1 ст. 559 ЦК України, таке право підлягає судовому захисту за позовом поручителя шляхом визнання поруки припиненою. Як приводиться в вище приведених правових позиціях Верховного Суду України в приведених вище справах, законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст. 55, 124 Конституції України та ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. З врахуванням викладеного вище, висновків суду про припинення договору поруки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення вимог позивача щодо стягнення заборгованості і з відповідачки [PERSON] Відповідно до ст.88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Якщо позов задоволено частково, судові витрати присуджуються позивачеві пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, а відповідачеві-пропорційно до тієї частки позовних вимог, у задоволенні яких позивачеві відмовлено. З врахуванням цього, розміру задоволених вимог, суд приходить до висновку про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача 1576, 95гр. судового збору.

Outcome: partial