Jurisdiction: civil
Date: 2018-01-08 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" звернулося до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості, в якому зазначило, що відповідач отримала кредит в сумі 3900,00 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом, з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідач, всупереч зобов'язанню щомісячно погашати частини суми заборгованості, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів та всю суму пені, у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією або Овердрафтом та процентів за користування кредитною лінією та Овердрафтом, порушила умови кредитного договору та станом на 30 листопада 2016 року має прострочену заборгованість в розмірі 37919 грн 85 коп, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 3243 грн 70 коп, із заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 29394 грн 25 коп, із заборгованості за пенею та комісією в сумі 3000 грн 00 коп, а також штрафи 500 грн 00 коп (фіксована частина) та 1781 грн 90 коп (процентна складова). А тому, позивач просить стягнути з відповідача 37919 грн 85 коп заборгованості за кредитом та сплачені судові витрати в розмірі 1600 грн 00 коп. В судове засідання представник позивача не зявився, однак надав суду заяву, в якій зазначив, що позов підтримує в повному обсязі та просив справу розглянути в його відсутність. [PERSON] в судове засідання не зявилася, однак подала суду заяву, в якій зазначила, що позов банку визнає частково, просить справу розглянути у її відсутність. Судом встановлено такі факти і відповідні їм правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 17 січня 2013 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] було укладено кредитний договір у формі анкети-заяви, та позичальнику надано кредит у розмірі 3 900 грн у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки, що підтверджуються копією анкети-заяви (а.с.6-32). Відповідно до умов договору відповідач щомісячно має погашати частини суми заборгованості, яка виникла за попередній звітний місяць, а також здійснювати погашення заборгованості за Овердрафтом, яка виникла за попередній звітний місяць, сплачувати всю суму процентів та всю суму пені, у разі порушення строків сплати заборгованості за кредитною лінією або Овердрафтом та процентів за користування кредитною лінією та Овердрафтом. Згідно з проведеним позивачем розрахунком, відповідач станом на 30 листопада 2016 року має прострочену заборгованість в розмірі 37919 грн 85 коп, яка складається із заборгованості за кредитом в сумі 3243 грн 70 коп, із заборгованості по відсотках за користування кредитом в сумі 29394 грн 25 коп, із заборгованості за пенею та комісією в сумі 3000 грн 00 коп, а також штрафи 500 грн 00 коп (фіксована частина) та 1781 грн 90 коп (процентна складова). Розрахунок щодо нарахування процентів за користування кредитом, пені, комісії, а також штрафів, позивач обґрунтовує "Умовами та правилами надання банківських послуг" та зазначає, що вони є складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Суд не бере до уваги та не вважає "Умови та правила надання банківських послуг" (які позичальником [PERSON] не підписані) складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору, оскільки це суперечить вимогам, закріпленим ст.ст.207, 1055 Цивільного кодексу України та ч.4 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів". Вказані висновки узгоджуються з правовою позицією, викладеною у постановах Верховного Суду України №6-16цс15 від 11 березня 2015 року, №6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, №6-698цс15 від 10 червня 2015 року та №6-757цс15 від 1 липня 2015 року. Згідно зі ст.526 Цивільного кодексу України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом ст.1048 Цивільного кодексу України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Відповідно до ст.1054 Цивільного кодексу України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Позивач не надав переконливі докази на підтвердження того, що за час дії договору мав право нараховувати підвищені відсотки за користування кредитом (з 1 вересня 2014 року 34,80 %, з 1 квітня 2015 року 43,20 %), оскільки умовами укладеного договору, зокрема довідкою про умови кредитування з використанням кредитки "Універсальна" нарахування підвищених відсотків не передбачено (а.с.7-8). Тому, суд не може погодитись з розрахунком відсотків, що проведений позивачем. Відтак, загальний розмір відсотків, виходячи з умов укладеного між сторонами договору складає 3730 грн 14 коп (3243 грн 70 коп (заборгованість за кредитом) х 2,5 % (за місяць) : 100 = 81 грн 09 коп х 46 місяців = 3730 грн 14 коп). Положеннями ст.ст.549,550,611,624 Цивільного кодексу України визначено, що за порушення грошового зобов'язання передбачена сплата неустойки (пені, штрафу). Одночасно суд враховує те, що відповідно до ст.549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення строків виконання грошових зобов'язань за кредитним договором свідчить про недотримання положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення. Відповідна правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 21 жовтня 2015 року в справі № 6-2003. Умовами та правилами надання банківських послуг сплата штрафу (п.2.1.1.7.6) та пені (п.2.1.1.12.6.1) передбачені за порушення строків виконання грошових зобовязань за кредитним договором, тобто за одне й те саме порушення. Окрім того, відсутні підстави для стягнення процентної складової штрафу від ціни позову та згідно з п.2.1.1.7.6 Умов надання банківських послуг процентна складова штрафу нараховується від суми заборгованості з кредитного ліміту з урахуванням нарахованих та прострочених процентів й комісій, а не від суми позову, як це було зроблено позивачем. Статтею 257 Цивільного кодексу України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ст.258 ч.2 Цивільного кодексу України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Позовна заява до суду подана 23 січня 2017 року. Тому, позов в частині стягнення з відповідача 500 грн штрафу (фіксована частина) та 1781,90 грн (процентна складова) задоволенню не підлягає. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч.1 ст.259 Цивільного кодексу України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст.ст.252 - 255 Цивільного кодексу України. При цьому початок перебігу позовної давності повязується не стільки зі строком дії (припиненням дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (ст.261 Цивільного кодексу). За змістом цієї норми, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Правова природа пені така, що позовна давність до вимог про її стягнення обчислюється по кожному дню (місяцю), за яким нараховується пеня, окремо. Право на позов про стягнення пені за кожен день (місяць) виникає щодня (щомісячно) на відповідну суму, а позовна давність обчислюється з того дня (місяця), коли кредитор дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Як вбачається з матеріалів справи, домовленості сторін щодо збільшення строку позовної давності до вимог про стягнення (пені) немає, договору про збільшення позовної давності, що визначено ст.259 ч.1 Цивільного кодексу України між сторонами не укладалося. Умови та правила надання банківських послуг не містять підпису відповідача, як і доказів на підтвердження поважності пропущення строку позовної давності до вимог про стягнення (пені), позивачем не надано. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині стягнення пені за несвоєчасне погашення заборгованості за кредитом задоволенню не підлягають. Крім того, відповідач [PERSON] наполягала у поданій до суду заяві про застосування строку позовної давності до вимог неустойки. Враховуючи викладене, позовні вимоги підлягають задоволенню лише в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача ПАТ КБ "ПриватБанк" в сумі 6973 грн 84 коп, яка складається із заборгованості за кредитом у розмірі 3243 грн 70 коп та заборгованості за відсотками за користування кредитом у розмірі 3730 грн 14 коп. Відповідно до ст.141 ч.1 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду позивач поніс судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1600 грн 00 коп. Тому, суд вважає за доцільне стягнути з відповідача на користь позивача понесені судові витрати зі сплати збору у розмірі 1600 гривень.

Outcome: partial