Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-20 00:00:00

[PERSON] звернувся в жовтні 2016р. в суд з позовом до Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» [PERSON] про визнання недійсним п.1.1 договору «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра». 09.02.2017р. представник позивача до початку розгляду справи по суті змінила предмет позову та про сила про зміну п.1.1 договору «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра», виклавши його в наступній редакції «Банк надає позичальникові у тимчасове користування на умовах забезпеченості, повернення, строковості та платності грошові кошти (надалі по тексту «Кредит») у сумі 42933,40 доларів США, в порядку і на умовах, визначених цим договором». В позові з уточненнями вказано те, що між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра» був укладений договір «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року, відповідно до якого банк надав позичальнику кошти для придбання автотранспортного засобу в розмірі 44221.4 доларів США зі строком повернення до 18.09.2015р., під 14.2% річних. Разом з тим, вартість автомобіля була 268300грн., а рішення про видачу кредиту було прийнято на суму 42933.4 доларів США, що еквівалентно 208660.62грн., яка і отримана позивачем 25.09.2008р. Згідно платіжного доручення №1 від 26.09.2008р. кошти в сумі 208300грн. було сплачено за придбаний автомобіль. А тому, сума кредиту зазначена в п.1.1 договору не відповідає сумі, що отримана позивачем від відповідача. Така ж сума в розмірі 42933.4 доларів США, а не більша, була зазначена і в договорі поруки від 25.09.2008р. Представник позивача просив позов задовольнити, з підстав викладених в позовній заяві та заяві про зміну підстав позовних вимог. Відповідач в судове засідання не зявився, хоч про час і місце судового розгляду повідомлявся у встановленому порядку, а тому, виходячи з того, що відповідач про причини неявки суд не повідомив, а позивач подав достатньо матеріалів, які свідчать про взаємовідносини сторін, суд вважає, що можливо провести розгляд справи за наявними матеріалами без участі відповідача. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку що в задоволенні позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра» був укладений договір «Автопакет» № 2186/2009 від 25.09.2008 року (а.с.6-8), відповідно до якого банк надав позичальнику кошти для придбання автотранспортного засобу в розмірі 44221.4 доларів США (п.1.1) зі строком повернення до 18.09.2015р. (п.1.1.4, 1.2.4), під 14.2% річних (п.1.1.3.1). Також, згідно п.1.1.2 ціль кредиту визначалась сторонами на: придбання автомобіля, на витрати, повязані з його реєстрацією в МРЕВ при ДАІ УМВС, а також витрати позичальника на страхові платежі за даною кредитною лінією, які позичальник доручає банку сплачувати за рахунок кредитних коштів (п.1.2.2, 1.2.2.1). Отже, кредитні кошти отримувались за умовами договору позичальником на різні види платежів, а не тільки - придбання авто, як стверджував у позові позивач. Вартість автомобіля згідно рахунку від 12.09.2008р. становила 268300грн.. Оплачено кредитором згідно платіжного доручення №1 від 26.09.2008р. на рахунок отримувача ТзОВ «Альянс-А» (продавця) кошти в сумі 208300грн., що еквівалентно 42933.4 доларів США (а.с.12,11). Різниця між вказаною сумою оспорюваного пункту договору 1.1 (44221.4 доларів США) та оплачених банком коштів за автомобіль позивача 42933.4 доларів США), складає - 1288.0 доларів США. Як вбачається з матеріалів справи, згідно меморіального ордеру №902 від 25.09.2008р. [PERSON] дану суму в розмірі 1288 доларів США, що еквівалентно на той час 6259.81грн., отриманих від кредитора, перераховано останньому із зазначенням платежу (комісія за розрахунок) (а.с.47-48). Як зясовано судом з пояснень представника позивача на запитання суду, в суді першої інстанції перебуває на розгляді цивільна справа банку про стягнення заборгованості з позичальника, в якій зокрема предметом дослідження при стягненні боргу і може бути різний вид платежів по розрахунку боргу. Доводи представника позивача про відсутність в умовах договору від 25.09.2008 року такого платежу як комісія за розрахунок, та як наслідок необхідність зміни п..1.1 договору про надані кредитні кошти банком, суд відхиляє як недоведені, так як розмір визначений та узгоджений сторонами кредитних коштів, передбачався вказаним договором не тільки на оплату автомобіля, а й інші платежі повязані з державною реєстрацією та страхуванням. Також, в з позові вказано те, що коштів, повязаних з реєстрацію ТЗ, банк позичальнику не надавав, як і не перераховував відповідному органу, разом з тим доказу щодо такого твердження, в т.ч. проведенням позивачем самостійно реєстрації чи сплати страхових платежів, до матеріалів позову не надано. Статтею 1054 Цивільного Кодексу України визначено зміст кредитного договору. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї з сторін має бути досягнуто згоди. Істотними умовами кредитного договору відповідно до змісту ч.1 ст.638 та ст. 1054 ЦК України є умови про мету, суму і строк кредиту, умови і порядок його видачі і погашення, розмір, порядок нарахування та виплата процентів, відповідальність сторін. Згідно з положеннями пунктів 22, 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів» споживачем вважається фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника. Споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до ч. 1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Зважаючи на предмет кредитного договору № 2186/2009 від 25.09.2008 року, укладеного між [PERSON] та ПАТ «КБ Надра», відповідач надав позивачу споживчий кредит у сумі і розмірі 44221.4 доларів США, який погодив та підписав сам позичальник [PERSON]. До спірних правовідносин слід застосовувати норми Цивільного кодексу України та [PERSON] України «Про захист прав споживачів». В силу ч.1 ст. 628 Цивільного кодексу України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами ст. ст. 627, 628, 629 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, які прописані чітко і зрозуміло. Оскільки позивача ніхто не спонукав до укладення договору, ініціатива отримання кредиту виходила саме від позивача, а не відповідача, і, як уже зазначалось, умови Договоруним були узгоджені. Підписуючи договір позичальник погоджувався з цими умовами. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Як вже зазначалось вище позивач в момент підписання був ознайомлений з умовами договору та міг обирати або не погоджуватись на певні умови, однак цього не зробив з часу укладення 2008року. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, який укладени між позивачем та відповідачем був спрямований на реальне настання правових наслідків, відповідач надав кошти третій особі для купівлі-продажу товару (автомобіля), а позивач автомобіль отримав, що підтверджено сторонами. Отже, кредитний договір № 2186/2009 від 25.09.2008 року між відповідачем та позивачем відповідає вимогам, які встановлені для чинності правочину. Щодо твердження позивача щодо невідповідності кредитного договору умовам чинного законодавства України в частині використання іноземної валюти у кредитних зобовязаннях, то суд вважає його необгрунтованим виходячи з наступного. Так, сторони спірного кредитного договору на добровільних засадах визначили усі його умови, в тому числі і щодо валюти, порядку погашення кредиту та сплати відсотків за кредит. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому [PERSON] держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Зазначеною нормою визначено лише правовий статус грошової одиниці України, і жодним чином не стосується сфери її обігу та будь-яких обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України законним платіжним засобом, обов'язковим до приймання за номінальною вартістю на всій території України, є грошова одиниця України - гривня. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства України гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частина 1 ст. 524 ЦК України містить важливе для цивільного обороту правило щодо валюти вираження грошових зобов'язань. Загальне правило вказаної статті передбачає, що зобов'язання має бути виражене в грошовій одиниці України - гривні. Водночас, ч. 2 вказаної статті дозволяє сторонам зобов'язання визначити грошовий еквівалент зобов'язання в іноземній валюті. Тобто фактично зафіксувати ціну договору (зобов'язання) в доларах США та іншій іноземній валюті. Незалежно від фіксації грошового еквіваленту зобов'язання в іноземній валюті, виконання такого зобов'язання є можливим виключно в гривнях за офіційним курсом іноземної валюти на день платежу, якщо інший порядок не встановлений сторонами в договорі або не закріплений нормативно-правовими актами (ст. 533 ЦК України). Відповідно до положень статей 47, 49 Закону України «Про банки і банківську діяльність» банківські установи мають право здійснювати кредитні операції, розміщувати залучені кошти від свого імені, на власних умовах та на власний ризик, на підставі банківської ліцензії. Кошти в силу дії ст. 2 Закону України Про банки і банківську діяльність - це гроші у національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. Статтею 49 Закону України Про банки і банківську діяльність встановлено ряд обмежень і заборон, що стосується умов здійснення окремих банківських операцій. Однак, приписи вказаної статті не містять заборони на видачу кредитів у іноземній валюті (розміщення залучених коштів у іноземній валюті). Отже, розміщення залучених коштів шляхом надання кредитів є однією з основних банківських операцій незалежно від виду валюти, яка використовується. Укладаючи кредитний договір в іноземній валюті, ризик зміни курсу валюти несуть обидві сторони договору, тобто як кредитор, так і позичальник. Пунктом 13 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» відповідно до абзацу 3 частини першої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" надання (отримання) споживчих кредитів у іноземній валюті на території України забороняється. У зв'язку із зазначеним суди повинні виходити з того, що договір, предметом якого є споживчий кредит в іноземній валюті, укладений після набрання чинності Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг", за позовом заінтересованої особи може бути визнаний судом недійсним. Однак, кредитний договір між сторонами був укладений до набрання чинності вказаним Законом. З огляду на зазначені положення закону та обставини справи, суд дійшов висновку про законність надання відповідачем позивачу кредиту в іноземній валюті із зобовязанням повернення такого та сплати процентів за користування ним також в іноземній валюті. Також, обґрунтовуючи вимоги про зміну п.1.1 договору, сторона позивача покликалась на ч.5 ст.11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів» в частині несправедливих умов договору, зокрема згідно з якими передбачаються зміни у будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути в т.ч. зміненим. Так, дійсно за вимогами ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору, було передбачено щодо договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема положення, згідно з якими за п.3) передбачаються зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. В редакції на час звернення до суду та розгляду справи, дана стаття в редакції про застосування даного закону до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". Також, за ст.18 (ч.1,2) Закону України «Про захист прав споживачів» в редакції на час укладення договору, було передбачено підстави визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача, в т.ч. що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Несправедливими є, зокрема, умови договору передбачені ч.3 цієї статті та перелік в цій частині несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним (ч.4). А за ч.5 ст.18 якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Якщо до положення вносяться зміни, такі зміни вважаються чинними з моменту їх внесення (ч.7). З врахуванням законодавства та наявних матеріалів справи, суд не вважає несправедливою ціну договору, як доводила сторона позивача, оскільки така була узгоджена сторонами, і зміни по витратах даного договору не укладалися за п.3 ч.5 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів». Як вбачається зі змісту ст. 10 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 1 ст. 60 ЦПК України на сторін покладено обовязок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідно до ч. 4 ст. 60 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, тобто твердженнях, які самі по собі потребують доведення. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є необгрунтованими, та такими, що не підлягають до задоволення. На підставі вищенаведеного, ст. 627, 628, 629, 638, 1054 ЦК України, ст. 1,11,18 Закону України «Про захист прав споживачів»,ст. ст. 10, 11, 60, 209, 212-215 ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed