Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-17 00:00:00

Позивачі [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулись до суду з позовом посилаючись на те, що [INFO] померла їх мати [PERSON]. Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданого Синельниківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 31.03.1997 року та зареєстрованого в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за реєстром № 0136. Під час життя, а саме 21.01.1991 року, [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок її смерті зробила наступне розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своїм дітям. Вказаний заповіт посвідчений 21.01.1991 року Король Н.Я., секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за № 8. Спадкоємці за заповітом на той час могли або спадкувати за заповітом, або відмовитися від спадщини. При цьому на момент виникнення спірних правовідносин закон встановлював лише один спосіб відмови від спадщини - шляхом подання письмової заяви. При цьому вважалося, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини. Діти спадкодавця від спадкування не відмовлялися. Після смерті [PERSON], в установлений законом шестимісячний строк, всі спадкоємці вказані в заповіті фактично прийняли спадщину, а саме: [PERSON] взяв собі сережки померлої, користувався житловим будинком померлої та обробляв присадибну ділянку, [PERSON] взяла собі посуд, пуховий платок, золоте кільце, [PERSON] взяв собі килими, ковдри, пухові подушки. Тобто, відповідно до ст. 549 ЦК України у редакції 1963 року вони вважаються такими, що фактично вступили в управління або володіння спадковим майном. Будь якого спору щодо спадкового майна між спадкодавцями не виникало, вони вважали, що є спадкоємцями матері, оскільки фактично прийняли спадщину. Бажаючи оформити право власності на спадкове майно позивачі звернулися до нотаріуса Другої Синельниківської державної нотаріальної контори Мельникова О.Ж., але їм було відмовлено у видачі свідоцтв у зв'язку з тим, що ними пропущений строк подачі заяви про прийняття спадщини та спадщина видана іншому спадкоємцю. Так, в травні 2016 року, позивачам у справі стало відомо, що відповідач [PERSON], користуючись тим, що вони не проживають за місцем відкриття спадщини, отримала спочатку свідоцтво про право на спадщину від 05.03.2002 року, яке було видано державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за№188, згідно якого вона стала єдиним спадкоємцем права на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів, яка належала їхній матері [PERSON] При цьому, при подачі заяви до нотаріальної контори відповідач вказала, що інші спадкоємці відсутні та надала довідку із Миролюбівської сільської ради Синельниківського району про відсутність заповіту [PERSON] В подальшому [PERSON] на підставі рішення № 117 24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» отримала державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року. Таким чином, наявність свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2002 року, зареєстрованого в реєстрі за № 188, рішення Миролюбівської сільської ради Синельниківського району від 22.03.2007 року, розпорядження Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року та державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER] від 14.06.2002 року перешкоджають реалізації права на спадкування позивачам, які є спадкоємцями після смерті спадкодавця [PERSON], так як право на спірну земельну ділянку є спадковим майном і згідно ст. 1218 ЦК України входить до складу спадщини. З урахуванням вказаних обставин просили суд: - встановити факт прийняття [PERSON], [PERSON], [PERSON], спадщини після смерті [PERSON], померлої [INFO]; - визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року, виданого державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори , зареєстрованого в реєстрі за № 188, [PERSON]; - визнати рішення № 117 24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року « Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» незаконним та скасувати його; - визнати розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» незаконним та скасувати його; - визнати державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року незаконним, скасувавши державну реєстрацію права власності на земельну ділянку за [PERSON]; - визнати за [PERSON], [PERSON], [PERSON] права та обов'язки спадкодавців на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлої [INFO], з правом реєстрації права власності вказаної земельної ділянки. В судовому засіданні позивачі [PERSON], [PERSON] та їх представник адвокат Кульбашний І.А., який , також, представляв інтереси позивача [PERSON] підтримали свої позовні вимоги на підставах, які в ній викладені і просили їх задовольнити. Додатково суду пояснили, що після смерті матері [PERSON], яка настала [INFO] - вони всі зібралися на поховання. Після похорон, після дев'ятого дня, вони знову приїхали на помінки і після цього розподілили між собою особисте майно померлої і цінні речі. [PERSON] взяв собі сережки померлої, користувався житловим будинком померлої та обробляв присадибну ділянку, [PERSON] взяла собі посуд, пуховий платок, золоте кільце, [PERSON] взяв собі килими, ковдри, пухові подушки. Позивачам було відомо, про те, що матері виділений земельний пай із земель КСП « Миролюбівське», але ніхто не знав -де знаходяться документи на цей пай. За взаємною згодою сторони домовились про те, що обробляти земельну ділянку буде їх племінник- син відповідачки [PERSON] Той дійсно декілька років обробляв самостійно цю землю і передавав позивачам натуральну продукцію і гроші в невеликих сумах. Питання щодо оформлення правовстановлюючих документів між ними не виникало. Про наявність заповіту, який був складений [PERSON] в 1991 році нікому не було відомо. [PERSON] після смерті матері забрала собі документи на будинок, в якому [PERSON] мешкала, оскільки ще за життя [PERSON] подарувала його [PERSON] Одночасно, з'ясувалось, що земля під цим будинком не приватизована. Земельну ділянку під будинком в с. Новочернігівське Синельниківського району Дніпропетровської області обробляв [PERSON], потім племінник [PERSON], а потім племінниця- донька відповідачки [PERSON] Ніяких документів на землю позивачі не бачили і де перебували ті документи їм не відомо. В 2016 році постало питання про оформлення правовстановлюючих документів, позивачі звернулися з заявами до нотаріуса Другої Синельниківської державної нотаріальної контори і отримали відмову в видачі свідоцтва про право на спадщину у зв'язку з тим, що ними був пропущений строк позовної давності і свідоцтво про право на спадщину було видано іншому спадкоємцю. Саме в цей час, тобто в травні 2016 року їм стало відомо про те, що [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину і оформила правовстановлюючі документи на земельну ділянку. Оскільки в іншій способі не можливо вирішити спір між ними та відповідачкою - вони змушені звернутися до суду з позовом. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] позовні вимоги не визнали в повному обсязі і просили відмовити в задоволенні позовних вимог. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що [INFO] померла її мати [PERSON] Відповідачка повідомила своїх братів і сестру і вони приїхали на похорон. Однак, зазначила, що [PERSON] в цей час не був присутнім, оскільки мешкав за межами України. Після помінальних днів вони знову зібралися і розподілили між собою предмети побути і цінні речі, які залишилися після померлої. Відповідачка, в цілому не спростовувала той факт, що кожен із позивачів забрав собі якісь цінні речі на згадку про померлу. Дійсно, на той час земельна ділянка для ведення товарного сільсько-господарського виробництва вже була виділена і її обробляв її син [PERSON]. Земельну ділянку використовував її син, за земельною ділянкою під будинком , в якому проживала [PERSON] доглядав, також її син [PERSON] В 2002 році вона вирішила оформити правовстановлюючі документи на земельну ділянку і з цього приводу звернулась до нотаріуса . Вона особисто ніяких довідок не збирала, нотаріус все збирав самостійно. Повідомила нотаріуса про те, що інших спадкоємців не має, оскільки на той момент позивачі ніякої зацікавленості в земельній ділянці не проявляли. Щодо наявності заповіту відповідачці нічого відомо не було. Заперечує проти позову, оскільки позивачі не доглядали за матір'ю і їм давно було відомо про те, що вона оформила на себе земельну ділянку і ніяких спорів з цього приводу не виникало. Представник відповідача [PERSON]- [PERSON] заперечував проти позовних вимог на тих підставах, що позивачами був пропущений трирічний строк позовної давності. За твердженням представника відповідача в своїй позовній заяві позивач не ставить питання про поновлення строку позовної давності, тому суд має застосувати загальний трирічний строк давності до зазначених позовних вимог, що є самостійною підставою для відмови в задоволенні позовних вимог в цілому. Діюче на той час законодавство не містило положень про продовження строку для прийняття спадщини, а ст. 5 ЦК України передбачає, що акт цивільного законодавства регулює відносини, які виникли з дня набрання ним чинності і не має зворотної дії в часі. В цій справі всі позивачі були повідомлені про час та місце відкриття спадщини, але на протязі 18 років не прийняли заходів що до належного оформлення спадщини, не звернулися до нотаріальної контори з заявою про визнання їх спадкоємцями та отримання свідоцтва про право на спадщину. Двоє з них, [PERSON] та [PERSON] в 2016 році звернулися з відповідними заявами до державного нотаріуса, їх заяви розглянуто, статус їх встановлено і як наслідок винесено відповідне рішення яке є чинними. Ці особи не зверталися до суду з заявою про скасування чинності цих рішень (Постанова №02-31/1094 від 01.06.2016р., 02-31/1095 від 01.06.2016 року, №02-31/960 від 24.05.2016р., 02-31/961 від 24.05.2016 року). Позивач [PERSON] до нотаріуса з метою прийняття спадщини не звертався по сьогоднішній день, що відокремлює його правовий статус в процесі, його не визнано спадкоємцем. Окрім цього, жоден з позивачів , а вони мають це зробити індивідуально, не вказав на обставини що стали причиною пропуску ними строку для прийняття спадщини та загального строку позовної давності. Вважає, що позивачі помилково розцінюють заволодіння особистими речами померлої [INFO] [PERSON], як підтвердження факту прийняття спадщини . Відповідно, фактично спадщину ніхто не отримував, предмети домашнього вжитку просто привласнили. На думку представника відповідача - законодавцем розмежовано порядок набуття предметів спадщини, але на жаль спадкоємці і цієї норми не в повному обсязі дотримались, оскільки з спадкодавцем із них ніхто не проживав, і будинок в якому проживала спадкодавець належав [PERSON], ще до смерті [PERSON]. В частині позовних вимог про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом АЕР№404531 від 05.03.2002 року представник відповідача пояснив суду, що на дату отримання оскаржуваного свідоцтва нотаріусом було виконано всі передбачені законом заходи про встановлення кола спадкоємців, вчинено всі необхідні дії для відповідної фіксації проведених заходів. Як наслідок- визнання його незаконним за позовною вимогою осіб у яких статус « спадкоємець» не встановлений, є неможливим. Відповідач [PERSON] мала право на отримання спадщини. Відповідно, відповідачем було дотримано та виконано вимоги чинного законодавства. В частині позовних вимог про визнання незаконним та скасування рішення №117 Миролюбівської сільської ради від 22.03.2002 року представник відповідача пояснив, що вказана вимога позивачів не може бути задоволена у зв'язку з пропуском позивачами строку позовної давності. На думку представника відповідача - про вказане рішення позивачі знали, оскільки як самі пояснювали особисто та через представника у справі про усвідомленість того що [PERSON] мала право на отримання земельної ділянки с/г призначення. Оскаржуване рішення Миролюбівської сільської раді ґрунтувалося на праві [PERSON] на земельну ділянку, частку (пай) , яке належало їй на підставі сертифікату серії [NUMBER] від 31.03.1997р. , на підставі розробленої технічної документації, щодо виготовлення державних актів на право приватної власності на земельні частки громадянами Миролюбівської сільської ради власникам зазначених земельних сертифікатів та заяви відповідача [PERSON] Жодну з підстав цього рішення позивачі не оскаржують. Відповідач вважає, що у позивачів відсутні підстави для оскарження зазначеного рішення. В частині позовних вимог про визнання розпорядження голови Синельниківської районної державної адміністрації від 24.04.2002 року №185-р незаконним та скасувати його представник відповідача пояснив, що , на його думку, ні в позові, ні в додаткових поясненнях позивачі не вказали на які саме докази та обставини вони посилаються та для чого просять скасувати розпорядження яке є підставою для набуття майнового права 22 громадянами України . Отже, на думку представника відповідача- відсутній предмет оскарження і позивачі пропустили строк позовної давності для звернення з позовом до суду. В частині позовних вимог позивачів, щодо визнання державного акту на право приватної власності за землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності землю за №27553 і виданий 14.06.2002 року незаконним, скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON]- представник відповідача вважає, що до повноважень суду не входить можливість вчиняти та скасовувати реєстрації записів державних актів на право приватної власності землю, крім того державного реєстратора, в якості особи учасника чи відповідача, до зазначеного спору не залучено. Відносно скасування права приватної власності на земельну ділянку (пай) відповідача [PERSON]- вважає цю вимогу незаконною, оскільки таке право виникло у відповідача, як за правом спадкування за законом, так і за правом спадкування за заповітом. Представник відповідач вважає, що скасувавши зазначений державний акт та його реєстрацію суд незаконно позбавить відповідача права на спадщину, на технічну документацію та пов'язані з цим права, на землю, яку відповідач прийняла в спадщину, обробляла та сплачувала за цей час земельний податок, тощо. В частині позовних вимог про визнання прав та обов'язків спадкодавця на земельну ділянку, пай 6.13 умовних кадастрових гектарів, яка перебуває у колективній власності КСП «Миролюбівське» с.Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON], померлої [INFO]- відповідач та її представник заперечували проти задоволення позовних вимог в цій частині, оскільки відсутні підстави, передбачені ст.549 ЦК УРСР. Представник Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області позовні вимоги визнав в повному обсязі та не заперечував проти їх задоволення. Надав суду пояснення про те, що на момент видачі довідок для оформлення спадщини не обіймав посаду сільського голови, тому будь-які подробиці і факти йому не відомі. Довідки щодо наявності або відсутності заповіту, довідки про склад сім'ї видаються за підписом секретаря виконкому сільської ради, оскільки це відноситься до компетенції саме секретаря виконкому сільської ради. Представник відповідача Синельниківської райдержадміністрації в судове засідання неодноразово не з'явився, про час та місце судового розгляду повідомлявся належним чином, судом було ухвалено про проведення судового розгляду за відсутності представника відповідача Синельниківської РДА. Представник відповідача Другої синельниківської державної нотаріальної контори позовні вимоги підтримав і просив розглянути справу за відсутності представника нотаріальної контори. Судом були допитані свідки [PERSON], [PERSON], [PERSON] Свідок [PERSON] надала суду свідчення про те, що вона є дружиною позивача [PERSON] В березні 1997 року померла її свекруха [PERSON] , яка проживала в с. Новочернігівське Синельниківського району. Вони, в тому числі [PERSON], [PERSON], [PERSON] приїжджали на похорон свекрухи. Потім, через декілька днів розподілили між собою майно, яке залишилось після смерті [PERSON] Ніяких питань з приводу володіння майном і оформлення прав на спадщину між родичами не виникало. Земельна ділянка під будинком використовувалася і доглядалася її чоловіком [PERSON], а потім земельною ділянкою займався племінник [PERSON] Їм було відомо про те, що після у [PERSON] було право на пай, земельна ділянка була виділена в натурі і за домовленістю між родичами її обробленням займався племінник [PERSON] Свідку нічого не відомо відносно документів на земельну ділянку, коли наводили порядки в будинку після похорон свекрухи, то ніяких документів вона не бачили. В 2016 році виникло питання щодо оформлення права на спадщину, чоловік звернувся до нотаріуса і йому було відмовлено в видачі свідоцтва. Свідок [PERSON] надала суду свідчення про те,що вона є донькою відповідача [PERSON] Бабуся [PERSON] померла в березні 1997 року. На похоронах були родичі- тітка [PERSON], дядьки [PERSON], [PERSON] Вони забрали речі, це відповідає позовній заяві, те що вказано в позові те і забрали. В 2002 році свідок разом з відповідачкою [PERSON] їздили до нотаріуса для оформлення спадщини. Вони ніяких довідок в сільській раді не отримували. Правовстановлюючі документи на землю свідок ніколи не бачила, які там були документи- їй не відомо. Більше нічого по суті позову пояснити не може. Свідок [PERSON] надав суду свідчення про те, що він є сином відповідачки [PERSON] Щодо того, як розподілялися речі після смерті бабусі [PERSON]- йому нічого не відомо. Він користався земельною ділянкою, яка розташована під будинком в с. Новочернігівське Синельниківського району Дніпропетровської області і обробляв пай. Відносно того, у кого були документи на пай і яким чином оформлювалися документи на спадщину- свідку нічого не відомо. Суд вислухав пояснення сторін, їх представників, допитав свідків, дослідив письмові докази, які наявні в матеріалах цивільної справи. Судом встановлено, що [INFO] померла [PERSON], вказана обставина підтверджується повторним свідоцтвом про смерть серії [NUMBER], виданим виконавчим комітетом Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області 13 травня 2016 року( а.с.6). Після її смерті відкрилася спадщина у вигляді права на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебувала в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, що підтверджується сертифікатом на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], виданим Синельниківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 31.03.1997 року та зареєстрованим в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за реєстром № 0136 ( а.с.7). Факт родинних стосунків між померлою [PERSON] і позивачами у справі ніким не оспорюється і підтверджується документами, які надані позивачами ( а.с.10-21). Під час життя, а саме 21.01.1991 року, [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок її смерті зробила наступне розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своїм дітям. Вказаний заповіт посвідчений 21.01.1991 року Король Н.Я., секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за № 8. Вказана обставина підтверджується дублікатом заповіту ( а.с.8) і витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі ( а.с.9). Відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину від 05.03.2002 року, яке було видано державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за№188, згідно якого вона стала спадкоємцем права на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів, яка належала [PERSON] ( а.с.22). На підставі рішення № 117 24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» ( а.с.23,24). Крім того, відповідач [PERSON] отримала державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року ( а.с.25). Також, матеріалами справи підтверджується те, що позивачі [PERSON] і [PERSON] зверталися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, але їм було відмовлено у видачі свідоцтв у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини і у зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину було видано іншому спадкоємцю ( а.с.27-30). Другою синельниківською державною нотаріальною конторою була надана копія спадкової справи №110/2002 після смерті [PERSON]. Згідно з матеріалами спадкової справи- [PERSON] звернулась з заявою про прийняття спадщини до державного нотаріуса 05 березня 2002 року ( а.с.61). Нею була надана копія свідоцтва про смерть серії [NUMBER], виданого виконавчим комітетом Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області 25.03.1997 року( а.с.61 об.). Крім того, в матеріалах спадкової справи містяться довідка Миролюбівської сільської ради за підписом сільського голови В.Я. Мороз, згідно з якою [PERSON] проживала в [ADDRESS] і заповіт в сільській раді на земельну ділянку ( пай) [PERSON] в сільській раді не залишала ( а.с.64). Також, в матеріалах спадкової справи містяться довідка Миролюбівської сільської ради за підписом сільського голови В.Я. Мороз, яка була видана [PERSON], згідно з якою на земельну частку ( пай) в розмірі 6,13 га- заборони та арешту не накладено ( а.с.64 об.). Згідно з копією сертифіката серії [NUMBER] [PERSON] належить право на земельну ділянку( пай) у землі, яка перебуває у колективній власності КСП « Миролюбівське», розміром 6,13 в умовних кадастрових гектарах. Суд звертає увагу на те, що датою видачі вказаного сертифікату зазначено 31 березня 1997 року, тобто сертифікат був виданий вже після смерті [PERSON], яка настала [INFO]. На підставі перелічених документів відповідач [PERSON] отримала свідоцтво про право на спадщину від 05.03.2002 року, яке було видано державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори, зареєстрованого в реєстрі за№188, згідно якого вона стала єдиним спадкоємцем права на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів, яка належала їхній матері [PERSON] ( а.с.67). Таким чином, отримання свідоцтва про право на спадщину стало підставою для подальшого отримання відповідачем [PERSON] рішення № 117 24 сесії XXIII скликання Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської райдержадміністрації від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» ( а.с.23,24). Вказані документи стали підставою для отримання відповідачем [PERSON] державного акту на право приватної власності на землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року ( а.с.25). Вирішуючи спір, який виник між сторонами суд враховує , норми матеріального права щодо спадкування майна, а також норми земельного законодавства , якими врегульовані спірні правовідносини. Частиною 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України , який набрав чинності 01 січня 2004 року передбачено, що Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов'язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. Частиною 5 Прикінцевих і перехідних положень ЦК України встановлено, що Правила книги шостої Цивільного кодексу України застосовуються також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким із спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом. Згідно зі ст. 534 ЦК УРСР, який втратив чинності з 01 січня 2004 року-кожний громадянин може залишити за заповітом усе своє майно або частину його (не виключаючи предметів звичайної домашньої обстановки і вжитку) одній або кільком особам як тим, що входять, так і тим, що не входять до кола спадкоємців за законом, а також державі або окремим державним, кооперативним та іншим громадським організаціям. Заповідач може у заповіті позбавити права спадкоємства одного, кількох або всіх спадкоємців за законом. Відповідно до ст.548 ЦК УРСР- для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР передбачено, що визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майно; якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. За змістом ст.549 ЦК УРСР необхідно, щоб спадкоємець вчинив хоча б одну дію, передбачену цією нормою закону: або фактично вступив в управління, або володіння спадковим майно; або подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Відповідно до п.6 ст.256 ЦПК України- суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення . Частиною 2 ст.256 ЦПК України передбачено, що у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення, в тому числі і встановлення факту родинних відносин. Як встановлено судом під час судового розгляду- спадкоємці [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] фактично вступили у спадщину, оскільки отримали і розподілили між собою цінні речі, яки залишились після смерті спадкодавця. Ці обставини не спростовувались відповідачем [PERSON] і підтверджені поясненнями свідків. Таким чином, в ході судового розгляду підтвердився факт прийняття спадщини спадкоємцями [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] після смерті [PERSON] протягом шести місяців після смерті спадкодавця. Таким чином, необхідно зробити висновок про те, що у позивачів виникло право на спадщину після смерті матері [PERSON], яка померла [INFO]. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача щодо того, позивачі не обґрунтували пропуск строку позовної давності. Як вбачається із матеріалів справи - позивачі [PERSON], [PERSON] звернулись з заявами про прийняття спадщини до нотаріуса в травні 2016 року. Натомість, Цивільний кодекс УРСР в редакції 1963 року не передбачав обов'язку власника нерухомого майна, в тому числі і спадкоємця, зареєструвати право власності. Згідно з ч.4 ст.334 ЦК України - права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Але, слід зазначити, що диспозицією ст.334 ЦК Україні врегульовані підстави виникнення права власності за договором, тому не можуть бути в повній мірі застосовані до правовідносин, які виникли внаслідок спадкування. За таких обставин суд критично ставиться до заперечень відповідача в цій частині позовних вимог. Відповідно до ст.ст. 560, 562 ЦК УРСР - спадкоємці, закликані до спадкоємства, можуть одержати в державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини свідоцтво про право на спадщину. Свідоцтво про право на спадщину видається спадкоємцям за законом після закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини. При спадкоємстві як за законом, так і за заповітом свідоцтво може бути видане і раніше закінчення шести місяців з дня відкриття спадщини, якщо в державній нотаріальній конторі є дані про те, що, крім осіб, що заявили про видачу свідоцтва, інших спадкоємців немає. Отже, цивільним законодавством, яке врегульовувало питання щодо прийняття і оформлення свідоцтва про право на спадщину, не встановлювались строки, протягом яких спадкоємці зобов'язані отримати свідоцтво про право на спадщину. Цивільний кодекс України, який діє з 1 січня 2004 року, також, не передбачає обов'язку спадкоємців в певні строки оформити свідоцтво про право на спадщину. Спірне свідоцтво про право на спадщину за законом було отримано відповідачем [PERSON] 05 березня 2002 року, тобто до набрання чинності Цивільним кодексом України. Суд звертає увагу на те, що 05 березня 2002 року, на момент отримання відповідачкою [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті [PERSON] пройшло майже п'ять років з моменту смерті спадкодавця [PERSON] Із матеріалів спадкової справи вбачається те, що [PERSON] на підтвердження фактичного прийняття спадщини, тобто вчинення дій, які передбачені ст. 549 ЦК УРСР, надала нотаріусу ощадну книжку на рахунок [NUMBER]. Як пояснила в судовому засіданні відповідач [PERSON] і підтвердив позивач [PERSON] вказана ощадна книжка залишалась спадкодавцем [PERSON] позивачу [PERSON].і була їм передана відповідачці на її прохання. Як вбачається зі змісту заяви від 05.03.2002 року, яка міститься в матеріалах справи - відповідач [PERSON] заявила нотаріусу про відсутність інших спадкоємців після смерті матері, тобто замовчила факт наявності інших спадкоємців. З урахуванням вказаних судом обставин, суд вважає доведеним те, що відповідач знала про права позивачів на спадщину , а саме на земельну ділянку( пай), у неї в розпорядженні були документи, які підтверджували права померлої на земельну ділянку ( пай); свідоцтво про смерть та інші. Але відповідач умисно вчиняла дії, спрямовані на отримання свідоцтва про право на спадщину тільки на себе особисто. Згідно до ст.1301 ЦК України- свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування також в інших випадках, встановлених законом. Суд прийшов до висновку про можливість задовольнити позовні вимоги [PERSON], [PERSON], [PERSON] в цій частині позовних вимог, оскільки судом встановлено, що свідоцтво про право на спадщину 05.03.2002 року було видано державним нотаріусом Другої синельниківської державної нотаріальної контори на підставі заяви спадкоємця за законом [PERSON], яка повідомила нотаріуса про те, що інших спадкоємців після померлої [PERSON]- не має. Як було встановлено судом під час судового розгляду- це суперечить фактичним обставинам справи, оскільки інші спадкоємці фактично прийняли спадщину протягом шести місяців після смерті спадкодавця [PERSON], яка настала [INFO]. Встановлений судом факт прийняття спадщини і обставини щодо володіння і розпорядження спадковим майном- є підставою для визнання свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2002 року, яке було отримано відповідачкою [PERSON] недійсним. Крім того, свідоцтво про право на спадщину за законом є недійсним, оскільки на момент смерті спадкодавця [PERSON] був діючим заповіт на користь позивачів і відповідача, який не скасований і не був визнаний недійсним. При вирішенні позовних вимог позивачів про визнання незаконними і скасування рішення органу місцевого самоврядування і розпорядження голови районної державної адміністрації суд керується такими нормами права: З 01 січня 2002 р. набрав чинності Земельний Кодекс України . Відповідно до ст. 125 Земельного Кодексу України (з 01 січня 2002 року) право користування земельною ділянкою виникало після одержання її власником або землекористувачем документа, що посвідчує право власності чи права користування або укладення договору оренди, їх державної реєстрації та встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), а з 02 травня 2009 року - право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав; громадяни та юридичні особи зберігають право на земельні ділянки ( п. 7 розд. Х «Перехідні положення» ЗК), одержані ними до 01 січня 2002 року у власність, у тимчасове користування або на умовах оренди у розмірах, що були раніше передбачені чинним законодавством. Відповідно до частини першої статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18 грудня 1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення в дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 5 травня 1993 року № 3180-XII) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу Х «Перехідні положення» ЗК України. Підстави та порядок припинення прав на землю визначені в главі 22 ЗК України. Ці норми передбачають підстави припинення прав (права власності та права користування) на земельні ділянки як у добровільному, так і примусовому порядку, з об'єктивних і суб'єктивних причин, а також за наявності та відсутності вини власників і землекористувачів. Перелік підстав припинення права користування земельною ділянкою визначений у статті 141 ЗК України і є вичерпним. Орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування має право прийняти рішення про припинення права власності на земельну ділянку чи права користування нею лише в порядку, з підстав і за умов, передбачених статтями 140-149 ЗК України. Відповідно до частини першої статті 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України та іншими законами. Згідно з пунктами «а», «б», «в», «г» статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: розпорядження землями територіальних громад, передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу, вилучення земельних ділянок із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Слід зазначити, що на момент прийняття рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» ( а.с.23,24) Миролюбівська сільська рада Синельниківського району Дніпропетровської області та голова Синельниківської райдержадміністрації діяли в межах закону та своєї компетенції на підставі наданих відповідачем документів. Разом з тим, ці локальні нормативні акти були прийняті на підставі документів, які були надані відповідачкою [PERSON], а саме свідоцтва про право на спадщину за законом. Вимоги про визнання незаконним і скасування рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад»- є похідними від вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину від 05.03.2002 р. на імя [PERSON] після смерті [PERSON] Оскільки судом зроблений висновок про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним, то вимоги про скасування рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад»- підлягають задоволенню. Однак, суд враховує те, що розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» стосується не тільки прав і обов'язків відповідача [PERSON], а й прав та обов'язків інших осіб. Тому позовні вимоги в цій частині підлягають частковому задоволенню, а розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад» є незаконним і підлягає скасуванню тільки в частині надання безкоштовно в приватну власність земельної ділянки у розмірі середньої частки ( паю) для ведення товарного-сільськогосподарського виробництва [PERSON] . В статті 126 Земельного Кодексу України, чинного на час видачі державного акту, передбачено, що право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного Кодексу України - у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їм земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. У зв'язку з визнанням незаконним та скасуванням рішення № 117 24 сесії XXIII скликання від 22.03.2002 року «Клопотання перед райдержадміністрацією про виділення земельної частки (паю)» та розпорядження голови Синельниківської РДА від 24.04.2002 року № 185-р «Про надання громадянам земельних ділянок у розмірі середньої частки (паю) для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території сільських рад- визнається недійсним і державний акт на право приватної власності на землю [NUMBER], який зареєстрований в книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 27553 і виданий 14.06.2002 року Оскільки ч.1 ст. 155 ЗК України передбачений саме такий спосіб захисту порушеного права, то вказаний державний акт визнається недійсним, а не незаконним. Крім того, суд враховує те, що позивачами заявлені позовні вимоги про скасування державної реєстрації права власності на ім'я [PERSON] на земельну ділянку ( пай [NUMBER]) , розміром 6,010 га, яка розташована на території Миролюбівської сільської ради , призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Однак, Державний реєстратор у позовній заяві , як відповідач не зазначений і до участі у справі не залучався. Оскільки право визначення відповідача- є процесуальною прерогативою позивача, то суд за власною ініціативою позбавлений можливості визначити процесуальне становище цих осіб в справі, що є підставою для відмови задоволенні позовних вимог в частині скасування державної реєстрації права власності на земельну ділянку за [PERSON] В частині позовних вимог [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання прав та обов'язків спадкодавця на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, в порядку спадкування за заповітом, після смерті [PERSON], померлої [INFO], з правом реєстрації права власності вказаної земельної ділянки, то суд враховує наступні факти та обставини, які були встановлені під час судового розгляду. 21.01.1991 року, [PERSON] склала заповіт, в якому на випадок її смерті зробила наступне розпорядження: усе належне їй майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося заповіла [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] своїм дітям. Вказаний заповіт посвідчений 21.01.1991 року Король Н.Я., секретарем виконавчого комітету Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і зареєстровано в реєстрі за № 8. ( а.с.8, а.с.9). Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) та спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Частиною 1 статті 1220 ЦК України передбачено відкриття спадщини внаслідок смерті особи та часом відкриття спадщини є день смерті особи. Останнє місце проживання спадкодавця є місцем відкриття спадщини, що передбачено ч.1 ст.1221 ЦК України. Згідно ч.5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч.1 ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. На підставі ч. 4 ст. 25 ЦК України цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 81 Земельного кодексу України одним із способів набуття права власності на землю громадян є прийняття спадщини. Згідно ч.1 ст.1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення Частиною 1 статті 131 Земельного кодексу України передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, ренти, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. За Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 8 серпня 1995 року, право на земельний пай отримали всі особи, які входили до складу КСП на момент паювання землі і яких внесено до списку, що його додають до державного акта на право колективної власності на землю. Отже з моменту видачі державного акту на право колективної власності на землю член колективу набуває право власності на частку землі. Таким чином судом встановлено, що [PERSON] набула право на земельний пай 21 березня 1997 року, що вбачається із сертифіката на право на земельну частку (пай) серії [NUMBER], але за життя не отримала правовстановлюючий документ, який підтверджував право власності спадкодавця на земельну ділянку, оскільки сертифікат на земельну ділянку (пай) був виданий Синельниківською райдержадміністрацією Дніпропетровської області 31.03.1997 року, тобто після смерті [PERSON] і зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за реєстром № 0136. Згідно з ч. 2 ст. 328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до Постанови №7 Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 "Про судову практику у справах про спадкування", в якій зазначено, якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990року (561-12), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року №720/95 "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарських підприємства і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР (1540-06). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року (2768-14) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. До складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Крім того, при вирішенні спору суд враховує п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» . До правовідносин, які виникли під час дії нормативно-правового акта, який згодом втратив чинність, застосовуються його норми. До правовідносин, які виникли раніше і регулювалися нормативно-правовим актом, який втратив чинність, але права й обов'язки зберігаються і після набрання чинності новим нормативно-правовим актом, застосовуються положення нових актів цивільного законодавства. Висновки суду на обґрунтування рішення в цій частині є такими: Право на спадщину у позивачів [PERSON], [PERSON], [PERSON], відповідача [PERSON] виникло на підставах, передбачених Цивільним кодексом УРСР, а саме ст.ст. 548,549 ; частиною 4 Прикінцевих і перехідних положень Цивільного кодексу України , який набрав чинності 01 січня 2004 року; ст.ст. 328, 1216,1217, 1218,1220,1221,1225,1261,1268 ЦК України. Суд не приймає до уваги заперечення представника відповідача про те, що позивачами був пропущений строк позовної давності і вони не зверталися з заявами про поновлення строку позовної давності. Суд вважає, що на вимогу позивачів про встановлення факту прийняття спадщини строк позовної давності не розповсюджується, це узгоджується з положеннями Розділу VII ЦК УРСР, яким не були встановлені строки для оформлення свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до положень ч.3 ст.267 ЦК України- позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Однак, така заява представником відповідача суду подана не була. Крім того, суд приймає до уваги наступні обставин: в травні 2016 року позивачі [PERSON], [PERSON] звернулися до Другої синельниківської державної нотаріальної контори з заявами про прийняття спадщини. позивачі [PERSON] і [PERSON] зверталися до нотаріуса з заявами про прийняття спадщини, але постановами державного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії - їм було відмовлено у видачі свідоцтв у зв'язку з пропуском строку для прийняття спадщини і у зв'язку з тим, що свідоцтво про право на спадщину було видано іншому спадкоємцю ( а.с.27-30). Отже, суд вважає доведеним те, що позивачам стало відомо про те, що їх право порушено тільки в травні 2016 року, після чого вони звернулись з позовом до суду. Обставини щодо того, що позивачам стало відомо про їх порушене право в ході судового розгляду у встановленому законом порядку не спростовано, доказів на підтвердження того, що позивачам було відомо про наявність свідоцтва про право на спадщину за законом, рішення Миролюбівської сільської ради Синельниківського району Дніпропетровської області і розпорядження голови Синельниківської РДА, які отримала відповідачка [PERSON]- суду не надано. Таким чином, строк позовної давності до позовних вимог позивачів судом не застосовується. Однак, суд вважає за необхідне відмовити [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання прав та обов'язків спадкодавця на земельну частку (пай), розміром 6,13 умовних кадастрових гектарів у землі, яка перебуває в колективній власності КСП «Миролюбівське» с. Миролюбівка Синельниківського району Дніпропетровської області, оскільки [PERSON] з заявою про прийняття спадщини не звертався, тобто не вчинив дій спрямованих на отримання свідоцтва про право на спадщину. Таким чином, суд вважає, що його звернення з позовними вимогами в цій частині позову є передчасним, але він не позбавлений можливості захистити свої права в іншій спосіб. Відповідно до ст.10 ЦПК України - сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до частини 1 ст.11 ЦПК України: суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З урахуванням встановлених під час судового розгляду фактів і обставин справи, досліджених доказів- суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги позивачів підлягають частковому задоволенню. З урахуванням того, що позовні вимоги позивачів задоволені частково - судові витрати підлягають стягненню з відповідача [PERSON] пропорційно до задоволених судом позовних вимог, відповідно до ст.88 ЦПК України.

Outcome: partial