Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-18 00:00:00

АТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ "Ощадбанк" (далі - банк) від імені та в інтересах якого діє Данилевич А.Б. звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. В обґрунтування заявлених вимог позивач посилався на те, що 20 листопада 2017 року ПАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит №04-033/2017 (далі - договір), відповідно до умов якого, позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у сумі 40000 гривень, на споживчі цілі, строком до 19 листопада 2022 року зі сплатою 56% річних, а відповідач - у порядку та на умовах, визначених договором, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойку та інші передбачені платежі у сумі, строки та на умовах, передбачених договором. У порушення умов договору відповідач свої зобов`язання не виконав, в результаті чого станом на 18 листопада 2020 року має прострочену заборгованість за кредитом в розмірі 16666,47 гривень; проценти за користування кредитом - 3392,97 гривень; 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 62,61 гривен; 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування - 49,94 гривень; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 45,33 гривень; втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування - 103,02 гривень. У зв`язку з наведеним позивач просить суд змінені позовні вимоги задовольнити, стягнути з відповідача заборгованість по кредиту та судові витрати. В судове засідання представник позивача не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про дату, час та місце розгляду справи відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Крім того, підтримання позовних вимог, прохання про розгляд справи у її відсутності та про ухвалення у справі заочного рішення, викладено у адресованій суду письмовій заяві, яка долучена до матеріалів справи, що не суперечить вимогам ч.3 ст.211, ст.280 ЦПК України. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, відповідно до п.4 ч.8 ст.128 ЦПК України. Відповідачем відзиву на позов не подано. Суд, дослідивши матеріали справи, перевіривши та оцінивши наявні у ній докази у їх сукупності, дійшов висновку, що у задоволенні позовних вимог слід відмовити, виходячи із наступних підстав. У відповідності до статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено наступні обставини. 20 листопада 2017 року між ПАТ "Державний ощадний банк України", правонаступником якого є АТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON] , укладено договір про споживчий кредит №04-033/2017 відповідно до умов якого банк надав відповідачу кредитні кошти у розмірі 40000 гривень, а відповідач зобов`язався в порядку та на умовах, визначених угодою, повертати кредит, виплачувати проценти за користування кредитом, сплачувати неустойки та інші передбачені платежі у розмірі, строки та на умовах, передбачених договором. Датою остаточного повернення кредиту є 19 листопада 2022 року. Внаслідок неналежного виконання відповідачем умов договору, станом на 18 листопада 2020 року заборгованість останнього перед позивачем складає 20320,34 грн., а саме: - прострочена заборгованість за кредитом в розмірі 16666,47 гривень; - проценти за користування кредитом - 3392,97 гривень; - 3% річних за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 62,61 гривень; - 3% річних за несвоєчасне погашення процентів за користування - 49,94 гривень; - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення основного боргу (кредиту) - 45,33 гривень; - втрати від інфляції за несвоєчасне погашення процентів за користування - 103,02 гривень. Вказане підтверджується розрахунком заборгованості, який надав позивач та меморіальним ордером від 21 жовтня 2020 року. Згідно виписки по картковому рахунку за договором за період з 20 листопада 2017 року по 12 червня 2020 року вбачається, що відповідач користувався наданими АТ "Державний ощадний банк України" кредитними коштами. Постановою Кабінету Міністрів України від 25 лютого 2003 року №261 (в редакції постанови Кабінету Міністрів України від 20 листопада 2019 року №949) затверджено статут Акціонерного товариства "Державний ощадний банк України", який є правонаступником усіх прав та обов`язків ПАТ "Державний ощадний банк України". В силу вимог частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Суд, враховуючи, що фактично отримані відповідачем кошти в добровільному порядку АТ "Держаний ощадний банк України" не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь - який час, що свідчить про порушення його прав. Разом з тим, суд вважає, що позивач не звертався до відповідача з попередньою вимогою щодо необхідності дострокового повернення всієї суми кредиту, виходячи з наступних підстав. Згідно з пунктом 11 частини 1 статті 1 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, споживчий кредит - грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Задоволення споживчих потреб людини здійснюється шляхом отримання нею споживчих благ, які мають на меті задоволення її потреб на забезпечення життя, здоров`я та життєдіяльності, зокрема, придбання товарів широкого вжитку і тривалого користування, транспортних засобів, на нагальні потреби: лікування, навчання, весілля, народження дитини, непередбачені обставини тощо. Засобом задоволення тих чи інших споживчих потреб людини виступають споживчі блага. Це товари та послуги індивідуального або виробничого призначення, що використовуються для задоволення особистих економічних та побутових потреб окремих людей. Споживчі блага можуть бути як матеріальними потребами (товари), так і нематеріальними (послуги). Відповідно до частини четвертої статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" в редакції, яка діяла на момент укладення кредитного договору, у разі затримання споживачем сплати частини споживчого кредиту та/або процентів щонайменше на один календарний місяць, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - щонайменше на три календарні місяці кредитодавець має право вимагати повернення споживчого кредиту, строк виплати якого ще не настав, в повному обсязі, якщо таке право передбачене договором про споживчий кредит. Кредитодавець зобов`язаний у письмовій формі повідомити споживача про таку затримку із зазначенням дій, необхідних для усунення порушення, та строку, протягом якого вони мають бути здійснені. Якщо кредитодавець відповідно до умов договору про споживчий кредит вимагає здійснення платежів, строк сплати яких не настав, або повернення споживчого кредиту, такі платежі або повернення споживчого кредиту здійснюються споживачем протягом 30 календарних днів, а за споживчим кредитом, забезпеченим іпотекою, та за споживчим кредитом на придбання житла - 60 календарних днів з дня одержання від кредитодавця повідомлення про таку вимогу. Якщо протягом цього періоду споживач усуне порушення умов договору про споживчий кредит, вимога кредитодавця втрачає чинність. Відтак, за своїм змістом частина четверта статті 16 Закону України "Про споживче кредитування" є нормою, що встановлює особливий порядок врегулювання вимог кредитодавця у разі неналежного виконання умов договору споживчого кредиту, що відрізняється від задоволення вимог кредитора за договором банківського кредиту, на який положення законодавства про захист прав споживачів не поширюються. Вищезазначене відповідає також правовій позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у постанові від 26 травня 2020 року (справа №638/13683/15-ц). З матеріалів справи вбачається, що 20 листопада 2017 року ПАТ "Державний ощадний банк України" (на даний час АТ "Державний ощадний банк України") та [PERSON] уклали договір про споживчий кредит №04-033/2017. Згідно п.2.3 вказаного договору, кредит надається на споживчі цілі. З огляду на викладене, суд вважає, що на дані правовідносини поширюється дія Закону України "Про споживче кредитування". Судом встановлено, що позивач в порушення вимог п.3.9 договору не направляв відповідачу досудової вимоги про усунення порушення, а отже у позивача відсутнє право на звернення до суду з вимогою про дострокове стягнення кредиту та інших платежів. Відповідач вимоги банку про повернення кредиту не отримував. Наявна у матеріалах справи копія вимоги про усунення порушення, яка адресована позивачем відповідачу від 27 травня 2020 року за вих.№92, не є належним та допустимим доказом того, що така вимога направлялась відповідачу та отримана останнім. Таким чином, внаслідок порушення [PERSON] зобов`язань за договором, позивач відповідно до ч.4 ст.16 Закону України "Про споживче кредитування" має право достроково вимагати від відповідача стягнення заборгованості за споживчим договором, за умови попереднього надіслання останнім відповідної письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту й пов`язаних із ним платежів, фактично чим змінюючи строк виконання основного зобов`язання. Однак, позивач жодних вимог до боржника за договором не направляв. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що у даній справі вимоги банку є передчасними, банк не має права на повернення заборгованості без попереднього надіслання боржнику відповідної письмової вимоги про дострокове повернення всієї суми кредиту. Згідно з вимогами ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ст.ст.12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини на які посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Положенням ч.2 ст.78 ЦПК України визначено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. За змістом ч.2 ст.89 ЦПК України жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Судові витрати відповідно до ст.141 ЦПК України, слід покласти на позивача в межах ним понесених. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed