Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-01 00:00:00

Заявленими вимогами позивач просить суд ухвалити рішення про усунення перешкод у користуванні його власністю, а саме житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування заявлених вимог зазначає, що є власником майна, куди відповідачі протиправно заселились та не пускають його. Розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання і підстав для зміни такого порядку сторонами не наведено і судом не встановлено. Відповідачі заперечували задоволення вимог. Власну позицію мотивували протиправністю дій позивача, що встановлена рішенням суду. Проаналізував матеріали, надані сторонами, судом встановлено наступні фактичні обставини справи та відповідно ним правовідносини. Позивач є громадянином України, має зареєстроване місце проживання у м. Житомирі з 2007 року, отримував код платника податків та при зверненні до суду сплатив судовий збір. У власності позивача, відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно датованої 22 червня 2021 року, що не спростовувалась відповідачами, є житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами із земельною ділянкою, що за адресою [ADDRESS] (а.с.11 23). Відповідачі також є громадянами України та мають зареєстроване місце проживання у згадуваному будинку, зокрема, [PERSON] з 28 березня 2014 року, а [PERSON] з 16 листопада 2020 року (а.с.24-27,59-60). Сторони у справі тривалий час мають конфліктні відносини і з даного приводу поліцією проводились чисельні перевірки (а.с.28 37,41-42), однак рішень про притягнення будь-кого з них до адміністративної, або будь-якої іншої відповідальності суду надано не було. 5 липня 2021 року судом прийнято рішення та видано обмежувальний припис стосовно [PERSON] на строк 20-ть днів і заборонено перебувати у місці проживання [PERSON] за адресою [ADDRESS] (в частині будинку, де мешкає [PERSON] ). Дане судове рішення, як свідчать надані на дослідження матеріали, набуло законної сили та сторонами його були [PERSON] та [PERSON] . Правовідносини між сторонами врегульовані наступними положеннями законодавства України. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ч. 1 ст. 2 ЦПК України).\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~ Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч. 1 - 4 ст. 12 ЦПК України). Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).\~ Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 1, ч. 6 ст. 81 ЦПК України). Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Статтею 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У силу статей 321, 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном; особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом, а припинення права власності можливе лише з підстав, передбачених ст. 346 ЦК України. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" вважаю необхідним застосування судом практики Європейського суду з прав людини як джерела права в даних правовідносинах. Стаття 1 Першого протоколу гарантує захист права на мирне володіння майном особи, яка законним шляхом, добросовісно набула майно у власність, і для оцінки додержання "справедливого балансу" в питаннях позбавлення майна мають значення обставини, за якими майно було набуте у власність, поведінка особи, з власності якої майно витребовується. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Зокрема, рішеннями Європейського суду з прав людини від 24 червня 2003 року в справі "Стретч проти Сполученого Королівства" та від 20 жовтня 2011 року в справі "Рисовський проти України" вказується про необхідність додержання принципу "належного урядування" при втручанні держави в право особи на мирне володіння своїм майном. Також у рішенні Європейського суду з прав людини від 01 червня 2006 року в справі "Федоренко проти України" зазначено про необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та фундаментальними правами окремої людини, а також пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. Проаналізував фактичні обставини справи та норми законодавства, якими врегульовані правовідносини між сторонами, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на наступне. Суд не вважає порушеними права позивача діями відповідачів. Щонайменше доказів про це суду надано не було. Фотокартки із зображенням цепу на воротах та хвіртці, зазначених висновків суду не спростовують, оскільки такі матеріали не містять відомостей щодо того, коли та ким такий цеп було встановлено, як і вчинено інші дії, які позивач просить усунути. Існування конфліктних відносин між сторонами не підтверджують, на переконання суду, заявлених позивачем як позовних вимог, так і фактичних обставин справи. Однак, та саме головне, згадуваним раніше рішенням суду, що набрало законної сили у цивільній справі між тими самим сторонами, встановлено існування частин будинку, де мешкають сторони. Суд зауважує, що рішення суду прийнято пізніше за створення інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За таких обставин, вимоги позивача взагалі вважають судом безпідставними, оскільки обмежувати та забороняти їм робити щось у спільному будинкові та дворі є таким самим порушенням прав власності, на які посилається заявник у направленому позові. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed