Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-10 00:00:00

У квітні 2019 року позивач товариство з обмеженою відповідальністю "Управ-Дом" (далі - ТОВ "Управ-Дом") звернулося до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості з оплати наданих житлово-комунальних послуг. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26 жовтня 2011 року між ТОВ "Управ-Дом" та [PERSON] укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення. За умовами вказаного договору ТОВ "Управ-Дом" зобов`язалось надавати [PERSON] , яка є власником нежитлових приміщень, розташованих в будинку [ADDRESS] , послуги з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а відповідач взяла на себе обов`язок своєчасно сплачувати за надані послуги. Як стверджував позивач, [PERSON] належним чином не виконує договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 26 жовтня 2011 року, допустила заборгованість з оплати за централізоване опалення у сумі 6296,81 грн. З цих підстав ТОВ "Управ-Дом" просило суд стягнути з [PERSON] заборгованість з оплати за централізоване опалення у сумі 6296,81 грн, інфляційні втрати у сумі 2418,11 грн та три проценти річних у розмірі 540,31 грн, а також присудити з відповідача судовий збір у сумі 1921,00 грн та витрати на професійну правничу допомогу у сумі 3000,00 грн. У судовому засіданні 13 серпня 2019 року представник ТОВ "Управ-Дом" позовні вимоги свого довірителя підтримала, з мотивів, наведених у позові, просила суд їх задовольнити. У судове засідання, призначене на 11 листопада 2019 року, представник позивача не з`явилася, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справи за її відсутності. Представник відповідача у судовому засіданні 13 серпня 2019 року проти позову заперечував, зазначив, що його довіритель у повному обсязі сплатила заборгованість з оплати за централізоване опалення, а тому просив суд відмовити ТОВ "Управ-Дом" у задоволенні його позову. У подальшому відповідач [PERSON] подала до суду заяву про застосування позовної давності, в якій стверджувала, що позивачем пропущено строк позовної давності щодо вимоги про стягнення заборгованості з оплати за централізоване опалення. Відповідач та її представник у судове засідання, призначене на 11 листопада 2019 року, не з`явилися, відповідач подала до суду заяву, в якій просила суд розглянути справи за її відсутності. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд встановив такі обставини. Основні засади організаційних, господарських відносин, що виникають у сфері надання та споживання житлово-комунальних послуг між їхніми виробниками, виконавцями і споживачами, а також їхні права та обов`язки, регулюються Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV (у редакції, що була чинною на момент виникнення спірних правовідносин). Суб`єктами цього Закону є органи виконавчої влади, місцевого самоврядування, виробники, виконавці та споживачі житлово-комунальних послуг, а також власники приміщень, будинків, споруд, житлових комплексів або комплексів будинків і споруд (ст. 1, ч. 2 ст. 3, ст. 19 Законом України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV). Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на комунальні послуги (централізоване постачання холодної та гарячої води, водовідведення, газо- та електропостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо), послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговування внутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо). Ч. 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. За положеннями п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV споживач зобов`язаний своєчасно оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно з зазначеною нормою закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Нормами ч. ч. 1, 2 ст. 32 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року №1875-IV встановлено, що плата за житлово-комунальні послуги нараховується щомісячно відповідно до умов договору в порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Розмір плати за комунальні послуги розраховується виходячи з розміру затверджених цін/тарифів та показань засобів обліку або за нормами, затвердженими в установленому порядку. Судом з`ясовано, що [PERSON] є власником нежитлових приміщень [ADDRESS] . 26 жовтня 2011 року ТОВ "Управ-Дом" (виконавець) та [PERSON] (споживач) укладено договір про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, за умовами якого ТОВ "Управ-Дом" зобов`язалось своєчасно надавати [PERSON] послуги відповідної якості з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, а відповідач взяла на себе обов`язок своєчасно сплачувати за надані послуги (а. с. 9-13). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Усупереч наведеним законодавчим приписам відповідач [PERSON] у строк, визначений договором про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 26 жовтня 2011 року, своєчасно не сплатила за надані послуги з централізованого опалення за березень 2016 року у сумі 5731,00 грн та за квітень 2016 року у сумі 565,81 грн, допустивши заборгованість у сумі 6296,81 грн (5731,00 грн + 565,81 грн = 6296,81 грн) (а. с. 17, 18, 21). Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якшо він не приступив до виконання зобовязання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Ч. 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що у разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях (такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 01 березня 2017 року у справі №6-284цс17). Зважаючи на те, що зобов`язання у договорі про надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення від 26 жовтня 2011 року визначене у гривні, ТОВ "Управ-Дом" має право вимагати сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції. Втрати позивача від інфляції становлять 2418,11 грн, а три проценти річних від простроченої суми - 540,31 грн (а. с. 22-24). Однак, як встановлено судом, у червні 2019 року [PERSON] сплатила заборгованість з оплати за централізоване опалення у сумі 6296,81 грн (а. с. 38-40). Також повірений [PERSON] за договором доручення від 19 серпня 2016 року у липні 2019 року сплатив ТОВ "Управ-Дом" від імені довірителя [PERSON] втрати від інфляції у сумі 2000,00 грн (а. с. 44-45, 47, 48). Отже, стягненню з [PERSON] на користь позивача підлягають несплачені відповідачем у добровільному порядку втрати від інфляції у сумі 418,00 грн (2418,11 грн - 2000,00 грн = 418,11 грн) та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 540,31 грн. Суд відхиляє доводи відповідача щодо пропуску ТОВ "Управ-Дом" позовної давності з огляду на таке. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність визначена ст. 258 цього Кодексу. Згідно з положеннями ч. ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Ч. 2 ст. 264 ЦК України передбачено, що позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Матеріалами справи засвідчується, що ТОВ "Управ-Дом" пред`явило до суду позов у квітні 2019 року про стягнення заборгованості з оплати за централізоване опалення за березень та квітень 2016 року. Перед цим, у листопаді 2018 року, позивач звернувся до Оболонського районного суду м. Києва про стягнення указаної заборгованості у наказаному порядку (цивільна справа №756/15230/18). Отже, оскільки ТОВ "Управ-Дом", звернувшись у листопаді 2018 року до суду з заявою про видачу судового наказу, вчинило дію, передбачену ч. 2 ст. 264 ЦК України, перебіг строку позовної давності переривався. Більш того, суд звертає увагу відповідача на зміст приписів ч. 1 ст. 267 ЦК України, якими встановлено, що особа, що виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, оцінивши зібрані докази у сукупності, суд приходить до висновку про необхідність позовні вимоги ТОВ "Управ-Дом" задовольнити частково, стягнути з [PERSON] на користь позивача втрати від інфляції у сумі 418,11 грн, три проценти річних від простроченої суми у розмірі 540,31 грн. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі "Двойних проти України" (п. 80), від 10 грудня 2009 року у справі "Гімайдуліна і інших проти України" (п. п. 34-36), від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited проти України", від 26 лютого 2015 року у справі "Баришевський проти України"(п. 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі "Лавентс проти Латвії" зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Згідно з актом наданих послуг від 30 квітня 2019 року ТОВ "Управ-Дом" сплатило Варакуті Г.Г . 1000,00 грн витрат на правову допомогу (а. с. 41, 49, 54-56). Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у тому числі витрати на правову допомогу покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Отже, судовий збір, який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 292,39 грн (958,42 грн / 6296,81 грн х 1921,00 грн = 292,39 грн), а витрати на правничу допомогу - 152,21 грн (958,42 грн / 6296,81 грн х 1000,00 грн = 152,21 грн).

Outcome: partial