Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

В березні 2016 року [PERSON] звернувся до Верховного суду України із клопотанням про визначення підсудності його заяви про встановлення факту, що має юридичне значення. Ухвалою Верховного суду України від 25 березня 2016 року підсудність справи визначено Печерському районного суду м. Києва. В заяві ставиться питання про встановлення факту, що [PERSON] з 01 січня 2016 року втратив статус громадянина України - резидента та набув статусу громадянина України нерезидента. Обґрунтування заяви полягає в тому, що заявник набув статусу громадянина України - нерезидента оскільки він є власником житла на території Об'єднаних Арабських Еміратів за адресою [ADDRESS] і з 08 грудня 2015 року він перебуває на обліку в консульстві України в Об'єднаних Арабських Еміратах, як особа, яка проживає за вказною адресою. Заявник стверджує, що він має центр життєвих інтересів на території Об'єднаних арабських еміратів, не перебував на території України понад 183 дні та не має зареєстрованого місця проживання в Україні. Починаючи з 01 січня 2016 року заявник відповідає критеріям громаднина України - нерезидента відповідно до пп. "в" п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України, однак не може підтвердити цей факт, оскільки чинне законодавство України не передбачає процедури його встановлення. В якості заінтересованих осіб до участі в розгляді справи залучено Національний банк України та Державну фіскальну службу України. В судовому засіданні представник заявника підтримав заявлені вимоги в повному обсязі. Представник заінтереованої особи Державної фіскальної служби України проти задоволення заяви заперчував. Визнаючи відсутність порядку для підтвердження припинення статусу резидента України, він, в той же час, стверджував, що вказані факти не повинні встановлюватися в судовому порядку. Заінтересована особа Національний банк України в судове представника не направив. Про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Надав суду письмові пояснення, в яких просив розглянути справу у відсутність його представника та повідомив, що в цілях валютного контролю підставою для віднесення фізичної особи - громадянина України до категорії нерезидентів є паспорт громадянина України для виїзду за кордон зі штампом про оформлення виїзду за кордон на постійне місце проживання та прийняття на консульский облік в закордонних дипломатичних установах. Заслухавши в судовому засіданні представників учасників судового процесу, дослідивши та оголосивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] про встановлення юридичного факту підлягає задоволенню у зв'язку із наступним. Відповідно до ч. 2 ст.256 ЦПК Україниу судовому порядку можуть бути встановлені факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення. Зі змісту ст. 5 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та ст. 162 Податкового кодексу України правовий статус громадян України - резидентів відрізняється від правового статусу громадян України - нерезидентів. Для вказаних категорій фізичних осіб діють різні порядки відкриття банківськихрахунків за межами України, здійснення інвестицій за кордон та декларування доходів отриманих за межами України. Пункти 5, 6 статті 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" та пункут 14.1.213 статті 14 Податкового кодексу України передбачають різні критерії для визнання фізичної осіб резидентами або нерезидентами, зокрема, - місце проживання чи постійного проживання особи, місцезнаходження центру життєвих інтересів, час перебування натериторії країни протягом року. Підтвердження статусу резидента України здійснюється в порядку, передбаченому наказом ДПА України № 173 від 12.04.2002 р. "Про підтвердження статусу податкового резидента України". В той же час законодавство України не предбачає існування аналогічної юридичної процедуридля підтвердження факту втрати громадянином України статусу резидента України та набуття ним статусу нерезидента. Зі змісту пп. "в"п. 14.1.213 ст. 14 Податкового кодексу України вбачається, що для визнання фізичної особи резидентом України, крім місця її постійного проживання можуть використовуватися й інші критерії. В той же час законодавство України не передбачає процедури підтвердження втрати громадянином статусу резидента України за критеріями, які не пов'язані з офомленням ним виїзду на постійне місце проживання за кордон. За таких обставин суд відхиляє доводи заінтересованої особи Національного банку України, що статус громадянина України - нерезидента може підтверджуватися виключно паспортом громадянина України для виїзду за кордон зі штампом про оформлення виїзду на постійне місце проживання та прийняттям на консульський облік в закордонних дипломатичних установах України. Відповідно до ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа може мати кілька місць проживання. При цьому чинне законодавство України не містить прямого визначення поняття "постійне місце проживання" і не передбачає, що всі громадяни України автоматично визнаються такими, що мають постійне місце проживання в Україні, якщо вони не оформили свій виїзд за кордон на постійне місце проживання. Відповідно до абзацу четвертого статті 3 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" місцем перебування особи є адміністративно-територіальна одиниця, на території якої особа проживає строком менше шести місяців на рік. З наведеного випливає, що громадянин України не може визнаватися таким, що постійно проживає в Україні, якщо фактично він перебуває на її території менше ніж шість місяців на рік. Стаття 33 Конституції України передбачає, що кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України № 475/97 від 17.07.1997 року кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров'я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. Рішенням Конституційного суду України від 14.11.2001 р. у справі № 1-31/2001 (справа щодо прописки) було встановлено, що порядок, за яким вибір особою місця проживання залежить, від рішення паспортної служби органів внутрішніх справ, розглядається як такий, що обмежує право особи на вільний вибір місця проживання. З наведеного вбачається, що факт постійно чи тимчасового проживання громадянина України на території України чи за її межами не може підтверджуватися тільки паспортом для виїзду за кордон з відміткою про виїзд на постійне місце проживання, оскільки громадянин, який має такий паспорт, може фактично проживати на території України, в той час як громадянин, який має паспорт для виїзду за кордон без відповідної відмітки, може без обмеження часу фактично проживати на території іншої країни. Відсутність перебування громадянина на консульскому обліку в закордонних дипломатичних установах також не може розглядатися як безспірна ознака постійного проживання такого громадянина в Україні, оскільки відповідно до пункту 1,7 Правил ведення закордонними дипломатичними установами України консульського обліку громадян України, які постійно проживають або тимчасово перебувають за кордоном, та дітей - громадян України, усиновлених іноземцями або громадянами України, які постійно проживають за кордоном, затверджених Наказом Міністерства закордонних справ України від 17.11.2011 року № 337, прийняття на консульський облік здійснюється на добровільній основі. З наведеного вбачається, що процедура оформлення виїзду громадянина України за кордон на постійне місце проживання не може ототожнюватися з процедурою підтвердження його статусу резидента чи нерезидента. Суд не приймає до уваги доводи заінтересованої особи Державної фіскальної служби України, про те, що статус резидента не може визначатися в судовому порядку і громадянин має самостійно визначати свій статус резидента чи нерезидента, відповідно до критеріїв передбачених в законодавстві, оскільки, від встановлення наявності правового статусу нерезидента будуть залежити майбутні права та обов'язки заявника у відносинах із заінтересованими особами. Згідно абзацу 2 пункту 5 статті 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" резидентами визнаються фізичні особи (громадяни України, іноземні громадяни, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання на території України, у тому числі ті, що тимчасово перебувають за кордоном; Відповідно до абзацу 2 пункту 6 статті 1 Декрету КМ України "Про систему валютного регулювання та валютного контролю" нерезидентами визнаються фізичні особи (іноземні громадяни, громадяни України, особи без громадянства), які мають постійне місце проживання за межами України, в тому числі ті, що тимчасово перебувають на території України. У відповідності до пп. "в" п. 14.1.213 ст. 14 ПК України фізична особа-резидент - це фізична особа, яка має місце проживання в Україні. У разі якщо фізична особа має місце проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо така особа має місце постійного проживання в Україні; якщо особа має місце постійного проживання також в іноземній державі, вона вважається резидентом, якщо має більш тісні особисті чи економічні зв'язки (центр життєвих інтересів) в Україні. У разі якщо державу, в якій фізична особа має центр життєвих інтересів, не можна визначити, або якщо фізична особа не має місця постійного проживання у жодній з держав, вона вважається резидентом, якщо перебуває в Україні не менше 183 днів (включаючи день приїзду та від'їзду) протягом періоду або періодів податкового року. Згідно зі статтею 4 Угоди між Урядом України і Урядом Об'єднаних Арабських Еміратів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал, яка ратифікована Законом № 1013-IV від 19.06.2003 р., під терміном "резидент України" розуміється будь-яка фізична особа, яка за законодавством України є її резидентом, а під терміном "резидент ОАЕ" - будь-яка фізична особу, яка за законодавством ОАЕ є її резидентом. У випадку, коли відповідно до цих положень фізична особа є резидентом обох Договірних Держав, її статус визначається відповідно до таких правил: a) вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має постійне житло. Якщо вона має постійне житло в обох Договірних Державах, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона має більш тісні особисті й економічні зв'язки (центр життєвих інтересів); b) якщо Договірна Держава, в якій вона має центр життєвих інтересів, не може бути визначена, або коли вона не має постійного житла в жодній з Договірних Держав, вона вважається резидентом тієї Договірної Держави, де вона звичайно проживає. Відповідно до частини 2 статті 19 Закону України "Про міжнародні договори України" якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору. За таких обставин встановлення факту резидентності заявника має здійснюватися у відповідності до Угоди між Урядом України і Урядом Об'єднаних Арабських Еміратів про уникнення подвійного оподаткування та попередження податкових ухилень стосовно податків на доходи і капітал, яка ратифікована Законом № 1013-IV від 19.06.2003 року. З матеріалів справи вбачається, що заявник є власником житлової нерухомості на території Об'єднаних Арабських Еміратів за адресою [ADDRESS], в якій він постійно проживає та сплачує рахунки на комунальні послуги. Дружина заявника [PERSON] також проживає на території Об'єднаних Арабських Еміратів. Крім того заявник є власником компанії, яка веде господарську діяльність на території Об'єднаних Арабських Еміратів, у зв'язку із чим центр життєвих інтересів заявника знаходиться саме на території Об'єднаних Арабських Еміратів. На протязі 2015 року заявник перебував на території України 14 днів. 08 грудня 2015 року заявника прийнято на консульський облік в посольстві України в Об'єднаних Арабських Еміратах, а 26 січня 2016 року знято з реєстрації місця проживання в Україні. 02 червня 2016 року Міністерство фінансів Об'єднаних Арабських Еміратів видало свідоцтво про податкове резидентсво, згідно з яким [PERSON] має візу резидента № 201/2013/7115489 та є податковим резидентом Об'єднаних Арабських Еміратів. Вказані вище обставни не заперечувалися заінтересованими особами. Згідно ч.9 ст.8 ЦПК України, забороняється відмова у розгляді справи з мотивів відсутності, неповноти, нечіткості, суперечливості законодавства, що регулює спірні відносини. За таких обставин суд дійшов висновку, що [PERSON] за наслідками 2015 року втратив статус громадянина України - резидента та набув статус громадянина України - нерезидента, а тому його заява підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: approved