Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-24 00:00:00

У січні 2020 року Акціонерне товариство «Альфа-банк» (далі по тексту - АТ «Альфа-банк», банк, позивач) звернулося до Дарницького районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] (змінив прізвище на [PERSON] , далі по тексту - [PERSON] , відповідач), який діє у власних інтересах та в інтересах неповнолітніх дітей, а саме: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі по тексту [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , діти) та його дружини [PERSON] (далі по тексту [PERSON] , відповідачка) про зняття з реєстраційного обліку, визнання такими, що втратили право користування майном та звільнення приміщення від особистих речей. Позов обґрунтований такими обставинами. Згідно зі статтею 37 Закону України «Про іпотеку» АТ «Укрсоцбанк», правонаступником якого є позивач, набув у власність квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , що належала на праві власності [PERSON] . Підставою набуття майна у власність банку стало відповідне застереження в договорі іпотеки від 05.09.2008, відповідно до якого банк звернув стягнення на предмет іпотеки через невиконання позичальником [PERSON] зобов`язання з повернення боргу за кредитним договором. Вимогу про добровільне виселення з житла за адресою: [ADDRESS] , зняття з реєстрації та звільнення від особистих речей відповідачі не виконують та продовжують незаконно в ній проживати, чим порушують права банку, як власника житла. Відповідачі не скористались своїми процесуальними правами щодо подачі відзиву на позовну заяву. Від третьої особи, Служби у справах дітей та сім`ї Дарницької районної в місті Києві державної адміністрації, 03.06.2020 надійшли пояснення по справі про забезпечення якнайкращих інтересів дітей при вирішенні справи та про її розгляд без участі їхнього представника (а. с 43, 44). Ухвалою від 03.02.2020 суд відкрив провадження по справі та призначив справу до розгляду в порядку загального позовного провадження в підготовче засідання (а. с. 34, 35). У судовому засіданні від 17.11.2020 суд закрив підготовче засідання та призначив справу до розгляду по суті (а. с. 55, 56). Від представник позивача, адвоката Тищенко К. О., 25.08.2020 надійшла заява про розгляд справи без її участі. Позовні вимоги підтримувала в повному обсязі та просила суд їх задовольнити. У судовому засіданні відповідач [PERSON] проти позову заперечувала з підстав неможливості виселення, оскільки ця квартира є їхнім єдиним житлом і підпадає під дію мораторію, оскільки була придбана за кредитні кошти, взяті в іноземній валюті. Суд, заслухавши пояснення відповідачки, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Судом установлено, що 05.09.2008 між ТОВ «Унікредит Банк» та [PERSON] був укладений іпотечний договір № MRTG-000000014414/S. Предметом іпотеки за цим договором є квартира [ADDRESS] , що належатиме [PERSON] у майбутньому на праві власності, що підтверджується договором купівлі-продажу квартири, посвідченим 05.09.2008 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єгоровою М. Є. за реєстровим № 3349. Предмет іпотеки виступає забезпеченням щодо виконання зобов`язання [PERSON] з повернення кредиту в сумі 166 331 доларів США, які він отримав від ТОВ «УнікредитБанк» під 13 % річних зі строком повернення до 05.09.2028. Вартість предмета іпотеки за погодженням сторін становить 1 019 695,33 грн. Відповідно до пункту 9.1 іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється, серед іншого, на підставі переходу до іпотекодержателя права власності у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку» (а. с. 8, 9). 05.07.2019 державним реєстратором державного підприємства «Науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» Мосійчук О. В. прийнято рішення про державну реєстрацію права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру, що за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 94,6 кв. м., жилою площею 53,9 кв. м. (а. с. 11). Витягом з Реєстру територіальної громади м. Києва підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] станом на 01.08.2019 зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , - з 19.02.2009; [PERSON] , [INFO] , - з 23.05.2013; [PERSON] , [INFO] , - з 26.08.2010; [PERSON] , [INFO] , - з 23.05.2013; [PERSON] , [INFO] , - з 17.10.2015 (а. с. 10). 23.09.2019 позивач направив усім членам сім`ї [PERSON] на адресу: [ADDRESS] рекомендовані листи за № 1400045789235, 1400045789243, 1400045789251, 1400045789260, 1400045789278 з вимогою, датованою 19.09.2019 за вих. № 2299, про добровільне звільнення жилого приміщення, що за адресою: [ADDRESS] , яке належить АТ «Укрсоцбанк», зі зняттям усіх мешканців житла з реєстраційного обліку і відділі у справах громадянства, імміграції та реєстрації фізичних осіб відповідного РВ УМВС України, а також звільненням приміщення від особистих речей (а. с. 12-14). Згідно з рішенням № 5/2019 АТ «Укрсоцбанк» від 15.10.2019 діяльність АТ «Укрсоцбанк» припинено шляхом приєднання до АТ «Альфабанк», яке є правонаступником усіх прав та обов`язків АТ «Укрсоцбанк» (а. с. 15-26). Відповідачі вимогу щодо добровільного виселення з житла не виконали. Відповідно до частини 1 статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до частини третьої статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Положеннями частини 1 статті 37 Закону України «Про іпотеку» визначено, іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання. Виселення з іпотечного майна проводиться у порядку, встановленому законом (частина перша статті 40 Закону України «Про іпотеку»). Так, згідно з частиною 1 цієї статті звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. При вирішенні питання щодо надання мешканцям житлового приміщення, з якого вони підлягають виселенню, важливо встановити факт придбання житла за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи. Поняття «майно» в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. У рішенні від 07 липня 2011 року у справі «Сєрков проти України» (заява N 39766/05), яке набуло статусу остаточного 07 жовтня 2011 року, Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 2 статті 1 Першого протоколу до Конвенції визнає, що держави мають право здійснювати контроль за використанням майна шляхом уведення в дію "законів". Таким законом є стаття 109 ЖК Української РСР, яка закріплює правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. У статті 6 Конвенції проголошено принцип справедливого розгляду справи, за яким кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічне положення закріплено у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг» внесено зміни до статті 109 ЖК Української РСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України "Про іпотеку", так і норма статті 109 ЖК Української РСР. Відповідно до частини першої статті 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Враховуючи норми статті 109 ЖК Української РСР та статті 379 ЦК України виселення без надання іншого житлового приміщення відбувається у тому разі, якщо саме це житлове приміщення було придбане за кредитні кошти. Однак, статтею 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», який втратив чинність 21 квітня 2021 року, поновив свою дію з дня набрання чинності Закону України «Про споживче кредитування», тобто діє з 23 квітня 2021 року. З відкритих джерел суд установив, що станом на день укладення договору іпотеки, 05.09.2008, офіційний курс 1 долара США становив 4,8503 грн. Враховуючи, що [PERSON] взяв кредит у сумі 166 331 доларів США, що становить по курсу 806 755,25 грн (166 331 х 4,8503). Оскільки вартість предмету іпотеки становить 1 019 695,33 грн, [PERSON] для придбання квартири залучав власні кошти в сумі 212 940,08 грн (1 019 695,33 - 806 755,25). Квартира, що є предметом іпотечного договору придбана на 79 % за кредитні кошти, взяті в іноземній валюті - доларах США. Загальна площа квартири становить 94,60 кв. м. Відповідачі зареєстровані та проживають у квартирі, що є предметом іпотеки. Аналіз вищевказаних положень закону свідчить про те, що держава цілеспрямовано вносила законодавчі обмеження, направлені на захист прав громадян України, щодо виселення, які пов`язані з виконанням зобов`язань за кредитами, наданими в іноземній валюті та забезпеченими іпотекою. Вказана обставина обумовлена тим, що фізична особа, яка отримала кредит в іноземній валюті, не має впливу на здешевлення гривні, коливання валютного курсу, проте саме держава зобов`язана забезпечувати як дотримання прав усіх суб`єктів, так і баланс прав, у тому числі і прав кредитодавця та позичальника у кредитних правовідносинах. Такі висновки щодо застосування вказаних норм права відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року справа N 753/12729/15-ц (провадження N 14-317 цс 18) Крім того, у постанові ОП КЦС від 12 квітня 2021 року у справі № 310/2950/18 суд дійшов висновку, що виселення з предмету іпотеки без надання іншого житла відбувається, якщо саме воно було придбане за кредитні кошти. У разі, якщо частина коштів, за які був придбаний предмет іпотеки, не є кредитними, виселення без надання іншого житла неможливе. На підставі зазначеного вище суд дійшов висновку про неможливість виселення відповідачів з житла, придбаного частково на 21 % за власні кошти, а на 79 % - за кредитні кошти, отримані в іноземній валюті, без надання іншого жилого приміщення. Оскільки позовні вимоги щодо визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою, зняття з реєстраційного обліку та зобов`язання звільнити квартиру від особистих речей зводяться по своїй суті до виселення відповідачів з житла за адресою: [ADDRESS] , позовні вимог задоволенню не підлягають. Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 141 ЦПК України у разі відмови у позові судовий збір покладається на позивача. На підставі викладеного вище,

Outcome: dismissed