Jurisdiction: civil
Date: 2016-06-29 00:00:00

07 червня 2016 року Перший заступник керівника Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] звернувся до суду в інтересах держави в особі [PERSON] центральної районної лікарні з позовною заявою до [PERSON] про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. У обґрунтування позовних вимог прокурор зазначив, що вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2015 року у кримінальному провадженні №152/545/15-к відповідача було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. У результаті порушення ПДР України відповідачем [PERSON] пасажир [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, як небезпечних для життя під час заподіяння. Потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні в [PERSON] ЦРЛ з 15.11. по 17.11. 2014 року. Прокурор просить стягнути з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] центральної районної лікарні 563,44 грн. витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину. У судовому засіданні прокурор Жмеринської місцевої прокуратури [PERSON] та представник позивача [PERSON] ЦРЛ [PERSON] позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити, посилаючись на ті ж самі обставини, що і в позовній заяві. Відповідач [PERSON] на виклик суду не з'явився, але від нього надійшла заява про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги визнає повністю. Вирішуючи спір, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 27 квітня 2015 року у кримінальному провадженні № 152/545/15-к відповідача [PERSON] було визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України. Вирок набрав законної сили 27 травня 2015 року (а.с. 10-11). Згідно із ч. 4 ст. 61 ЦПК України вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, обовязковий для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. Вироком встановлено, що відповідач 15 листопада 2014 року біля 3 години 20 хвилин, керуючи автомобілем "ВАЗ 2107", реєстраційний номер [NUMBER], проїжджаючи по вулиці Макаренка в с. Рахни - Лісові Шаргородського району Вінницької області, рухаючись зі сторони центру села, у напрямку сільської ради, не доїжджаючи до повороту у напрямку вул. Гагаріна зі швидкістю біля 70 км/год., в порушення пункту 10.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким, "перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху", пункту 12.1 Правил дорожнього руху України, згідно з яким, "під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен урахувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним" та пункту 12.2 Правил дорожнього руху України, згідно з яким, "у темну пору доби та в умовах недостатньої видимості, швидкість руху повинна бути такою, щоб водій мав змогу зупинити транспортний засіб у межах видимості дороги", не врахувавши дорожню обстановку темну пору доби та умови недостатньої видимості, не обравши безпечної швидкості руху під час входження в поворот праворуч, не змінюючи напрямок руху, виїхав на зустрічну смугу руху та не впоравшись з керуванням, допустив зіткнення з деревом, розташованим на лівому узбіччі дороги. Внаслідок ДТП пасажир автомобіля [PERSON] отримав тяжкі тілесні ушкодження, які небезпечні для життя під час заподіяння. У звязку з отриманими тілесними ушкодженнями, потерпілий [PERSON] знаходився на стаціонарному лікуванні у [PERSON] ЦРЛ з 15 листопада 2014 року по 17 листопада 2014 року. Згідно довідки [PERSON] ЦРЛ № 722 від 22.04. 2016 року вартість перебування [PERSON] на стаціонарному лікуванні у відділенні АІТ з 15 листопада 2014 року по 17 листопада 2014 року становить 563,44 грн. (а.с. 7). Із матеріалів кримінального провадження також вбачається, що під час розгляду справи в суді цивільний позов у кримінальному провадженні про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину не подавався і не вирішувався. Добровільно відповідач [PERSON] витрати на стаціонарне лікування потерпілого від злочину державі в особі [PERSON] ЦРЛ не відшкодував. Відповідно до вимог частини 7 статті 128 КПК України, особа, яка не предявила цивільного позову в кримінальній справі, має право предявити його в порядку цивільного судочинства. Установленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, що виникають із відшкодування шкоди і регулюються статтею 121 Конституції України, ст.ст. 22, 23, 1166, 1167 ЦК України. Статтею 121 Конституції України на прокуратуру покладається представництво інтересів держави в суді у випадкам, визначених законом. Статтею 3 ЦПК України встановлено, що у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати …державні чи суспільні інтереси. Відповідно до ч.3 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший субєкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. [PERSON] ЦРЛ є спільною комунальною власністю територіальних громад Вінницької області, фінансується за рахунок обласного бюджету, в суд з позовом до [PERSON] про відшкодування витрат на стаціонарне лікування [PERSON] не зверталася, відповідно не відшкодування витрат на лікування особи потерпілої від кримінального правопорушення, зачіпає інтереси держави, тому за змістом ч.4 ст.23 ЗУ "Про прокуратуру" у даному цивільно правому спорі наявні підстави для представництва прокурором в суді держави в особі [PERSON] ЦРЛ (а.с.6-12). За загальними правилами майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (ч.1 ст.1166 ЦК України). Відповідно до ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. При цьому, відповідно до п.6 Пленуму Верховного суду України "Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат" від 7 липня 1995 року № 11 відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого від злочину можливе лише тоді, коли є причинний зв'язок між злочинними діями чи бездіяльністю винної особи та перебуванням потерпілого на такому лікування. Таким чином, закон, у вказаних правовідносинах, ставить можливість стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого від злочину в залежність від наявності вини відповідача. При розгляді даного цивільно правового спору судом встановлено наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: дії [PERSON] були неправомірними, між його діями та перебуванням потерпілого на стаціонарному лікуванні є безпосередній причинний звязок і вина відповідача, що є підставою для цивільно правової відповідальності [PERSON] За приписами частини 1 статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобовязана відшкодувати витрати закладові охорони здоров'я на лікування потерпілого від цього злочину. Якщо лікування проводилося закладом охорони здоров'я, що є у державній власності … або територіальної громади, кошти на відшкодування витрат на лікування зараховуються до відповідного бюджету (ч.3 ст.1206 ЦК України). Позивач надав суду належні та допустимі докази для стягнення з відповідача витрат на лікування потерпілого від злочину [PERSON] такі як: копію вироку Шаргородського районного суду від 27.04.2015 року (а.с.10-11); довідку [PERSON] ЦРЛ № 722 від 22.04.2016 року (а.с.7); Статут [PERSON] ЦРЛ (а.с.8-10). Суд визнає достовірність цих доказів з урахуванням того, що вони відповідають і не суперечать матеріалам справи, узгоджуються між собою і не викликають сумніву у суда. При цьому, до вказаного висновку суд прийшов, виходячи не тільки із вимог національного законодавства України, а і з висновків Європейського Суду з прав людини, викладених у рішенні у справі "Бочаров проти України" від\~ 17.03.2011 року (остаточне 17.06.2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих\~ презумпцій\~ щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Відповідно до п.9 ч.1 ст. 5 ЗУ "Про судовий збір" України відповідач [PERSON] звільняється від сплати судового збору, оскільки відповідно до довідки спеціалізованої травматологічної МСЕК серії 12 ААА № 332133 16.05.2016 року є інвалідом другої групи (а.с.20). За правилами ч.2 ст.88 ЦПК України, якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому КМ України.

Outcome: approved