Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

23 травня 2017 року [PERSON] подав до суду позов до ПАТ "КБ ПриватБанк" про визнання порушеного права споживача фінансових послуг та визнання кредитного договору недійсним, укладеного під приводом обману. Свій позов обгрунтовує тим, що 31 березня 2006 року між ним та відповідачем ПАТ "КБ ПриватБанк" було укладено кредитний договір, відповідно до якого відповідач випустив кредитну картку універсальну з встановленим кредитним лімітом у сумі 3150 доларів США та базовою відсотковою ставкою 1,6% на місяць з розрахунку 360 днів у році. Термін дії кредитного ліміту обумовлено терміном дії кредитної картки. Вважає, що під час укладення договору, банк приховав від нього повну та об'єктивну інформацію щодо кінцевої сукупності вартості кредиту, чим ввів його як позичальника в оману, щодо реальної відсоткової ставки та кінцевої загальної суми кредиту, яку він сплатив як позичальник банку, погашаючи кредит в порядку, визначеному графіком погашення заборгованості, а також не надав передбаченої законом іншої інформації щодо порядку отримання кредиту, додаткових витрат, крім передбаченої у заяві відсоткової ставки за кредитним лімітом, чим порушив його права, передбачені ЗУ "Про захист прав споживачів". Також, заява про оформлення кредитного договору не містить передбаченої законом інформації про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, термін дії договору, спосіб його виконання та додаткові витрати, а тому суперечить ЗУ "Про фінансові послуги та ринок регулювання фінансових послуг ". Після отримання довідки про рух коштів по рахунку і з'ясування, що банком було приховано інформацію про те, що за використання наданого йому кредитного ліміту він поніс додаткові витрати, у період з 10 квітня 2006 року з суми наданого йому кредитного ліміту банком стягнуто кошти з призначенням платежу "Издательская комиссия" в сумі 550 доларів США, а також 50 доларів США з призначенням платежу "Комісія за обслуговування". А за період з 10 квітня 2006 року по 30 червня 2011 року банком при здійсненні операцій при використанні наданих кредитних коштів з нього стягнуто 1434 грн. комісій різного виду, тобто з 3150 доларів США наданого кредитного ліміту банком було стягуто 2034 платежів у свою користь. Зазначає, що при укладанні та виконанні кредитного договору банк не дотримав та грубо порушив імперативні вимоги діючого законодавства та приписи НБУ, які визначені законом як істотні та є необхідні для даного виду договорів, а саме: не виконав вимоги Закону про дотримання істотних умов договору, щодо надання позичальнику об'єктивної, повної та достовірної інформації про умови кредиту під час укладення договору про надання споживчого кредиту, приховав фактичне значення подорожчання кредиту, які суттєво відрізняються від тієї реальної процентної ставки за користування кредитом та того розміру подорожчання кредиту, які були обумовлені та узгоджені між сторонами кредитного правочину, що є ознаками введення його банком в обману. За таких обставин вважає, що кредитний договір був укладений під приводом обману, а тому його слід визнати недійсним. З огляду на все вищевикладене просить суд визнати порушеним її право як споживача фінансових послуг та визнати недійсним кредитний договір, укладений у формі заяви 31 березня 2006 року між ним та ПАТ "КБ ПриватБанк". Судове засідання відбувалося у режимі відеоконференції шляхом трансляції з приміщення Лцького міськрайонного суду Волинської області, у якому знаходився представник відповідача. У судове засідання позивач [PERSON] не з'явився, його представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримала з підстав викладених у позовній заяві. Додаткового зазначила, що позивач укладаючи кредитний договір у формі заяви з умовами кредитного договору не був ознайомлений, інших документів крім тієї ж заяви, не підписував. [PERSON] введено в оману щодо додаткових комісій (прихованих платежів), а тому просила позов задоволити повністю. У судовому засіданні представник відповідача Кузін Е.В. позов не визнав, зазначив, що кредитний договір позивач уклав у вересні 2006 року. Згідно ст.634 ЦК України вищевказаний договір є договором приєднання і підписуючи анкету-заяву, позивач погодився на укладення такого виду договору. Зазначає, що винних та навмисних дій зі сторони банку не вчинялось, позивач мав можливість ознайомитись зі змістом кредитного договору перед його підписанням та усвідомлював наслідки підписання такого договору. Умислу, як неодмінної умови кваліфікації недійсності правочину за ст.230 ЦК України, зі сторони банку не було, оскільки позивач з власної волі підписав заяву про приєднання до умов договору, а посилаючись на ухвалу ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017 року у справі №727/4356/15-ц, вказує, що статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» не передбачено такої підстави для визнання кредитного договору недійсним, як надання/ненадання суб'єктом господарювання інформації споживачеві послуг про орієнтовну сукупну вартість кредиту, вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту, тощо. Платіж під назвою "издательская комисия" обумовлений Умовами та Правилами надання банківських послуг. Пунктом 6.5 розділу Тарифів передбачається щорічне стягнення з позичальника коштів на обслуговування кредиту і з 2006 року позивач систематично виконував зобов'язання по комісії, в тому числі встановленому пункті. Рішенням у цивільній справі №165/1205/12, що ухвалене у 2013 році банком з позивача стягнуто заборгованість у повному обсязі, і останній рішення суду не оскаржував, а у задоволенні його заяви про перегляд заочного рішення судом було відмовлено лише 19 жовтня 2017 року. Більше того, останній був повідомлений про час та місце розгляду справи, повістку до суду отримав, і як наслідок, у справі ухвалено заочне рішення. Крім того, позивач тривалий час виконував умови договору і жодних питань протягом тривалого часу у нього не виникало. Також, позивачем, не надано жодних підтверджуючих доказів того, що він звертався до банку з заявами про припинення кредитного договору. Кілька разів кредина картка перевипускалася і кредитний ліміт на ній збільшувався. Вважає, що на час звернення до суду з даним позовом позивачем пропущено загальний трирічний строк позовної давності, оскільки останній платіж [PERSON] був здійнений у 2010 році, а позивач продовжував та на даний час продовжує користуватися кредитними коштами і гроші банку не повернув. Про застосування наслідків пропуску строку позовної давності ним було подано відповідну письмову заяву. Просить суд відмовити в задоволені позовних вимог у повному обсязі (а.с. 53-60, 99-101, 163-164). Суд, заслухавши представника позивача [PERSON] та представника відповідача Кузіна Е.В., дослідивши докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позов є безпідставним, а тому у його задоволенні слід відмовити повністю. З копії анкети-заяви встановлено, що між [PERSON] та відповідачем ПАТ "КБ "ПриватБанк" 31 березня 2006 року було укладено кредитний договір, згідно умов якого банк надав позичальнику кредитні кошти у розмірі 3150 доларів США у вигляді кредитної лінії зі сплатою відсотків у розмірі 1,6% на місяць. Термін дії кредитного ліміту збігається з терміном дії кредитної картки (а.с.65-68, 139-143). Укладення договору здійснювалося за принципом укладення між банком і клієнтом договору приєднання (ст.634 ЦК). Підписавши заяву позичальник приєднався до запропонованих банком Умов та Тарифів (а.с.63-64). З досліджених матеріалів цивільної справи судом було встановлено наступне. Укладаючи договір сторони досягли згоди з усіх його істотних умов, оскільки договір було укладено у письмовій формі, сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало внутрішній волі. Зі змісту оспорюваного договору вбачається, що в ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема частини четвертої ст.11 ЗУ "Про захист прав споживачів". При укладенні договору позивач отримав свій екземпляр з текстом якого ознайомився та свою згоду з його умовами скріпив особистим підписом. Жодних належних та допустимих доказів, які б підтвердили, що під час укладення кредитного договору з боку банку існувало свідоме приховування всілякого виду платежів та сукупної вартості кредитного договору і такими діями позивача було введено в оману, судом не встановлено. Згідно виписки по картці/рахунку [NUMBER] за період з 01 грудня 2010 року по 04 квітня 2017 року, остання видача банком коштів позивачу [PERSON] здійснена у 2010 році (а.с.13-41, 144-148). Крім того, ухвалою Нововолинського міського суду від 19 жовтня 2017 року було відмовлено заявнику [PERSON] у перегляді заочного рішення у справі за позовом ПАТ КБ "ПриватБанк" до [PERSON] про стягнення заборгованості за оскаржуваним договором, з тих підстав, що останній отримав судову повістку про виклик до суду і на підтвердження чого в матеріалах справи (165/2504/15-ц) наявне повідомленння про вручення йому рекомендованого поштового відправлення від 03 листопада 2015 року, крім того він був повідомлений шляхом розміщення судового оголошення, опублікованого у газеті "Волинь-нова" (а.с.87). Ухвалою суду від 25 січня 2018 року за клопотанням позивача призначено у справі судову економічну експертизу задля встановлення реальної процентної ставки та абсолютного значення подорожчання кредиту за вищевказаним договором, а також документально обгрунтованого місячного платежу, відповідно до умов, викладених на момент укладення кредитного договору від 31 березня 2006 року (а.с.127). Однак, експертне провадження №8053 було анульовано за відсутності оплати вартості проведення експертизи, а матеріали справи №165/1230/17-ц повернуті до суду (а.с.137-138). Дані обставини дають суду підстави вважати, що позивач самоусунувся від доказування у даній цивільній справі. Стаття 627 ЦК України передбачає, що відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно ч.1 ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 2 ст.638 ЦК України передбачено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Так, за змістом ст.1054 ЦК України та ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» істотними умовами кредитного договору є сума кредиту, умови його надання, обов'язки сторін, умови повернення кредиту та сплати процентів за користування кредитними коштами. Відповідно до ст.15 Закону України «Про захист прав споживачів» споживач має право на одержання необхідної, допустимої, достовірної та своєчасної інформації щодо наданих послуг. Законом України «Про захист прав споживачів» закріплена можливість визнання недійсними правочинів, здійснених із використанням нечесної підприємницької діяльності, яка полягає, зокрема, у введенні в оману споживачів шляхом не надання або надання у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформації, необхідної для здійснення свідомого вибору. Відповідно до вимог ст.230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Згідно ч.ч.1,2 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5 та 6 ст.203 цього Кодексу. Правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. Разом з тим, кредитний договір укладений в письмовій формі, підписаний повноважними особами, містить всі суттєві умови, передбачені законом для договорів і які мають істотне значення, а також які були узгоджені сторонами. При їх укладанні сторони знали про вищезазначені договірні умови і свідомо погоджували їх. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Частиною 1 статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказів, які б свідчили про відсутність вільного волевиявлення учасників правочину або невідповідності їх внутрішньої волі на укладення договору суду не надано, а тому суд приходить до висновку про безпідставність позовних вимог. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 261 ЦК України, встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг позовної давності за вимогами про визнання недійсним правочину починається за загальними правилами, визначеними у частині першій статті 261 ЦК України, тобто від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про вчинення цього правочину. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Представник ПАТ КБ «Приватбанк» у судовому засіданні та відповідній заяві (а.с. 53-54) просив суд про застосування строків позовної давності, оскільки позивачу ніби то було відомо про порушення його прав з моменту підписання кредитного договору. Суд приймає до уваги заяву представника відповідача та бере до уваги викладені у ній підстави для застосування строків позовної давності. Більше того, суд звертає увагу на те, що позивач протягом тривалого часу погоджувався на запропоновані йому банком умови договору, кредитний ліміт по якому кілька разів збільшувався, погашав заборгованість за договором, жодних вимог до банку не заявляв і лише у 2010 році припинив погашати заборгованість по кредиту. Враховуючи безпідставність позовних вимог та клопотання представника відповідача, суд вважає за необхідне застосувати строк позовної давності і з цих піджстав відмовдляє [PERSON] у задоволенні його позову. На підставі ст.141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що судовий збір сплачений позивачем у розмірі 640 грн. (а.с.1), слід залишити за ним.

Outcome: dismissed