Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-12 00:00:00

13.05.2016р. позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що він з 2008р. по 2013р. перебував у трудових відносинах із фізичною особою-підприємцем [PERSON], проживаючим за адресою: [ADDRESS] . Станом на час перебування в трудових відносинах [PERSON] здійснював діяльність за адресою: [ADDRESS]. За час перебування у трудових відносинах виникла заборгованість по невиплаті йому заробітної плати в сумі 6000,00 грн. Вироком Городоцького районного суду Львівської області від 09.12.2014р. по справі №441/1753/14-к [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 172 КК України, та призначено покарання у вигляді штрафу - п'ятдесят неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (850грн.) В судовому засіданні у кримінальній справі [PERSON] визнав факт невиплати заробітної плати в сумі 6000 грн. та обіцяв погасити заборгованість. Після ухвалення судом вироку у вказаній справі [PERSON] частково погасив заборгованість, надавши йому 2 000 грн., решту суми заробітної плати 4000 грн. йому не сплачено. З огляду на наведені обставини, просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість з невиплати заробітної плати на його користь в сумі 4000 грн.. 15.11.2016р.представником позивача було подано в суд заяву про збільшення позовних вимог, яку він обгрунтовує тим, що рішеннями КСУ № 9-рп/2013 від 15.10.2013п. та № 8-рп/2013 від 15.10.2013р. роз'яснено, що у випадку порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення сум індексації заробітної плати та компенсації втрати частини заробітної плати у зв'язку з порушенням строків її виплати як складових належної працівнику заробітної плати без обмеження будь-яким строком незалежно від того, чи були такі суми нараховані роботодавцем, при цьому таке право не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить. На підставі ст.ст.116 та 117 КЗпП України, які встановлюють обов"язок роботодавця виплатити працівнику при звільненні усі суми, що належали йому, в день звільнення, а у випадку нездійснення такої виплати виплатити працівнику середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, враховуючи те, що відповідачем не було проведено з позивачем розрахунку заробітної плати при звільненні, заявляють вимогу про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку. Як вбачається із обвинувального акта, [PERSON], будучи фізичною особою-підприємцем, використовував в період з травня 2008 року по лютий 2013 року без укладення трудового договору та оформлення офіційних трудових відносин найману працю [PERSON]. Оскільки [PERSON] відомості про отримання заробітної плати та табелі обліку робочого часу не вів, розрахунок проводиться виходячи із розміру мінімальної заробітної плати на час звільнення. Розмір мінімальної заробітної плати на час звільнення позивача становив 1147 грн., відтак середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні до моменту звернення позивача із заявою про збільшення позовних вимог становить 50632 грн. 74 коп.. Просив суд стягнути з відповідача в користь [PERSON] заборгованість з невиплати заробітної плати в сумі 6000 грн. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 50632 грн. 74 коп.. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали вимоги позову в повному обсязі. Згідно поданих представником позивача 09.12.2016р. письмових пояснень по суті позову, під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12014140180000632 від 17.07.2014р. був допитаний свідок [PERSON], який пояснив, що працював у [PERSON] з травня 2008р. по лютий 2013р., проте звільнився у зв'язку з невиплатою йому заробітної плати. Допитаний під час досудового розслідування як підозрюваний [PERSON] повідомив, що [PERSON] працював у нього ковалем з травня 2008 року по лютий 2013р., жодних трудових угод чи інших угод з офіційного працевлаштування з [PERSON] він не укладав, жодної бухгалтерії не вів і ніде не записував розміру заробітної плати чи кількості годин, протягом яких той чи інший працівник знаходилися на роботі, крім того він частково не виплатив в тому числі і [PERSON] гроші. Вказані протоколи допиту підтверджують факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з відповідачем у період з травня 2008р. по лютий 2013р.. В судовому засіданні [PERSON], допитаний в якості свідка, повторно пояснив, що [PERSON] повернув йому після розгляду кримінальної справи 2000 грн., а відтак невідшкодованими залишилися 4000 грн. та 50632 грн. 74 коп. середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Якого саме числа лютого 2013р. він звільнився не може сказати, проте на роботу він ходив щоденно. Коли він погодився працювати у [PERSON], останній сказав йому принести паспорт та ідентифікаційний код, а трудову книжку сказав не приносити, бо він заведе нову. Спочатку [PERSON] справно платив йому за виконану роботу, потім такі виплати стали несистематичними, а тому він звернувся в прокуратуру. Під час розгляду кримінальної справи відповідач обіцяв повернути йому заборгованість з заробітної плати, проте віддав лише 2000 грн. з обіцяних 6000. Відповідач в судове засідання не з'явився, хоча неодноразово своєчасно і належним чином повідомлявся про час та місце судового розгляду справи, а також від нього не надходило клопотання про відкладення розгляду справи. Свідки [PERSON], [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні підтвердили, що [PERSON] використовував працю позивача орієнтовно до лютого 2013р., позивач постійно працював у [PERSON] з понеділка по п'ятницю цілий робочий день, проте останній не розрахувався з ним при звільненні. Крім того відповідач під час розгляду кримінальної справи в суді обіцяв повернути їм гроші, проте віддав лише по 2000 грн.. Заяви про звільнення ніхто з них не писав, оскільки вони не були офіційно працевлаштовані. Беручи до уваги пояснення позивача та його представника, письмові пояснення по суті позову представника позивача від 09.12.2016р., пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що у справі є в наявності достатньо матеріалів про права і взаємовідносини сторін для розгляду справи за відсутності відповідача і постановлення заочного рішення, оскільки прийняття такого рішення не суперечить закону та відповідає вимогам ст.224 ЦПК України. Судом встановлено, що вироком Городоцького районного суду Львівської області від 09.12.2014р. [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України, і призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (а.с.12). Як встановлено вироком суду, [PERSON], будучи фізичною особою-підприємцем та здійснюючи підприємницьку діяльність в [ADDRESS] відповідно до свідоцтва № 24150000000003242, виданого 24.02.2005р. виконавчим комітетом Львівської міської ради, в порушення вимог ст.ст.43, 45, 46 Конституції України, ст.ст.2, 21, 24, 97, 115, 116, 253 КЗпП України, ст.ст.1, 5, 12, 24, 30 Закону України "Про оплату праці" у період з березня 2007р. по липень 2014р. без укладення трудового договору та оформлення офіційних трудових відносин використовував найману працю [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], яким виплачував заробітну плату без сплати податків та інших загальнообов'язкових платежів, пов'язаних із зайнятістю вказаних осіб, що призвело до позбавлення [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] соціальних гарантій, передбачених законодавством про працю та соціальне забезпечення. Із дослідженої в судовому засіданні копії звукозапису судового засідання в рамках кримінального провадження №1-кп/441/109/2014 та копії обвинувального акта у кримінальному провадженні № 12014140180000632 вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних трудових відносинах в період часу з травня 2008р. по лютий 2013р.. [PERSON] в судовому засіданні погодився із фактами, викладеними в обвинувальному акті, внаслідок чого суд визнав недоцільним дослідження цих обставин. Частиною 4 ст.61 ЦПК України визначено, що вирок у кримінальному провадженні, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов'язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У відповідності до вимог ч.1 ст.24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі. Додержання письмової форми є обов'язковим, в тому числі при укладенні трудового договору з фізичною особою (п. 6 ч. 1 ст. 24 КЗпП України). Відповідно до ч.4 ст.24 КЗпП України (в редакції КЗпП України, що діяла на момент, з якого відповідно до позовної заяви виникли трудові відносини між сторонами у справі) - трудовий договір вважається укладеним і тоді, коли наказ чи розпорядження не були видані, але працівника фактично було допущено до роботи. Таким чином суд вважає доведеним факт фактичного допуску [PERSON] до роботи та факт виконання ним трудових обов"язків в період часу з травня 2008р. по лютий 2013р., оскільки такі підтверджуються належними та допустимими доказами у справі. Відповідно до ст. ст. 10, 60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно із ст.ст. 57, 58, 59, 60 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Докази мають бути належними та допустимими. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст.94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Питання договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначаються цим кодексом, Законом України "Про оплату праці" та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 21 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24.03.1995р. з наступними змінами і доповненнями, встановлено, що працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно ст.29 цього ж Закону при укладенні працівником трудового договору (контракту) роботодавець доводить до його відома умови оплати праці, розміри, порядок і строки виплати заробітної плати, підстави, згідно з якими можуть проводитися відрахування у випадках, передбачених законодавством. Крім цього ст.30 Закону встановлює, що при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Роботодавець зобов'язаний забезпечити достовірний облік виконуваної працівником роботи і бухгалтерський облік витрат на оплату праці у встановленому порядку. Судом встановлено, що трудового договору між позивачем та відповідачем укладено не було, офіційно трудові відносини не оформлялися, заробітна плата виплачувалася [PERSON] без сплати податків та інших загальнообов'язкових платежів, що встановлено вироком суду. Проте під час розгляду даного кримінального провадження не було встановлено сум заборгованості [PERSON] перед працівниками, факт невиплати працівникам заробітної плати не був інкримінований останньому, така обставина під час ухвалення вироку суду встановлена не була. При цьому надані представником позивача як докази у справі протоколи допиту [PERSON] в якості свідка та підозрюваного в рамках кримінального провадження № 12014140180000632 від 17.07.2014р., суд вважає недопустимим, оскільки [PERSON] був допитаний в судовому засіданні 09.12.2014р. під час розгляду кримінальної справи в суді, а відтак в силу вимог ст.95 КПК України його показання, дані на досудовому розслідуванні, не лягли в основу висновків суду про його винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.172 КК України. Поза тим, урахування показань особи, даних у кримінальному провадженні за його обвинуваченням, під час розгляду іншої справи, в тому числі цивільної, суперечить ст.63 Коснтитуції України. Більше того, відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009, пояснення свідків, отриманих не за процедурою допиту свідків (ст.184 ЦПК України), не можуть використовуватися як засіб доказування. З огляду на вищевикладене, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог в частині наявності у [PERSON] перед [PERSON] заборгованості з оплати праці в сумі 4000 грн., а відтак така вимога задоволенню не підлягає. Згідно із ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Встановлено, що з вини відповідача-роботодавця досі не виплачені належні позивачу кошти, тому існують підстави для виплати позивачу середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. При цьому, у зв'язку з тим, що через неналежне оформлення трудових відносин з вини роботодавця, відсутність будь-яких відомостей про нарахування заробітної плати, неможливо встановити середній заробіток [PERSON], при обрахунку розміру такого за весь час затримки по день фактичного рохрахунку слід виходити з розміру мінімальної заробітної плати на час звільнення. Суд погоджується з правильністю нарахування такої суми заборгованості за період часу з травня 2008р. по лютий 2013р., що надана в заяві про уточнення позовних вимог і становить 50632 грн. 74 коп., оскільки такий розрахунок проведений у відповідності з вимогами Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ № 100 від 08.02.1995р. з наступними змінами та доповненнями, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню. На підставі ст.ст.24, 94, 116-117 КЗпП України, ст.ст.21, 29-10 Закону України "Про оплату праці" № 108/95-ВР від 24.03.1995р. з наступними змінами і доповненнями,

Outcome: approved