Jurisdiction: civil
Date: 2020-01-14 00:00:00

[PERSON] звернулася до Корольовського районного суду м.Житомира з позовною заявою, у якій просить надати [PERSON] , [INFO] , дозвіл на виїзд до Чеської Республіки на постійне місце проживання без згоди батька - [PERSON] , а також надати дозвіл матері дитини або її довіреній особі на оформлення відповідних документів для виїзду на постійне місце проживання до Чеської Республіки неповнолітньої [PERSON] без згоди батька дитини - [PERSON] .. В обґрунтування вимог зазначає, що у зареєстрованому шлюбі з відповідачем 11.02.2009 у м.Прага Чеської Республіки народилася донька [PERSON] . 19.01.2015 шлюб між ними було розірвано рішенням районного суду м.Праги Чеської Республіки. За рішенням суду малолітня донька [PERSON] на подальше проживання залишена при матері. Зазначає, що в Чеській Республіці проживає більше десяти років та має право на постійне проживання та роботу там. На даний час працює головним бухгалтером у фірмі "ELVIA spol. s.r.o." м. Праги. Донька [PERSON] також фактично з дня народження проживає разом з нею у Чеській Республіці, навчається в четвертому класі початкової школи м. Праги, але залишається громадянкою України. Батько дитини не бажає надавати дозвіл на виїзд доньки до Чеської Республіки на постійне проживання, хоча багато часу також перебуває там. Крім того, за судовим рішенням районного суду м. Праги Чеської Республіки з відповідача на користь позивача стягуються аліменти на утримання доньки. Ухвалою судді Корольовського районного суду м.Житомира від 07.11.2019 у справі відкрито провадження та призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження (а.с.60-61). У судове засідання представник позивача не з`явилася, згідно поданої через канцелярію суду заяви просить розглядати справу у її відсутність, позов підтримує в повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує проти заочного розгляду справи (а.с.74). Представник третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - виконавчого комітету Житомирської міської ради як органу опіки та піклування у судове засідання не з`явилась, згідно поданої заяви просить розглядати справу у її відсутності (а.с.73). Відповідач відзив на позов до суду не надав, копія ухвали про відкриття провадження від 07.11.2019 разом з судовою повісткою про виклик та копією позовної заяви з додатками судом направлялися за зареєстрованим місцем проживання відповідача (а.с.63,70). Крім того, відповідача повідомлено про дату час та місце розгляду справи через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке оприлюднено 09.12.2019 (а.с.69). У судові засідання 04.12.2019 та 15.01.2020 відповідач не з`явився. Відповідно ч.11 ст.128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Таким чином відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи. Згідно ч.1 ст.174 ЦПК України при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ст.280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи, що в матеріалах справи зібрано достатньо доказів про взаємовідносини сторін, відповідно до ст.ст.211, 280 ЦПК України суд вважає за можливе провести розгляд справи за відсутності сторін. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі та мають малолітню дитину [PERSON] , [INFO] , про що в книзі записів актового стану про народження Адміністрації міської частини Прага, 5, район Прага том 77 за 2009 рік, сторінка 239, пор.№384 зроблено запис, що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13-15). Рішенням районного суду м.Праги 5 від 19.01.2015 (справа №6С 382/2014-30) шлюб між сторонами розірвано (а.с.21-27). Крім того, відповідно до рішенням районного суду м.Праги-5 від 15.09.2014 (справа 50Nс 6175/2014-30) неповнолітня [PERSON] передана на виховання матері. Батько зобов`язується виплачувати аліменти на неповнолітню [PERSON] в розмірі 5000 Чк у місяць, починаючи до кожного 15 числа місяця наперед в руки матері, починаючи з 01.08.2014 року (а.с.44-52). Як вбачається з довідки №61313/19-536/1-2483 від 14.08.2014 року, виданої посольством України в Чеській Республіці, [PERSON] [INFO] , зареєстрована громадянкою України (а.с.16). Крім того, встановлено, що [PERSON] , [INFO] , має паспорт громадянина України для виїзду за кордон, строк дії якого закінчується 07.04.2020 року (а.с.17). На даний час [PERSON] , [INFO] , є ученицею четвертого класу початкової школи м.Праги, що підтверджується довідкою про навчання (а.с.19). Позивач проживає та працює у Чеській Республіці на посаді головного бухгалтера "ELVIA spol. s.r.o."м.Праги, що підтверджується довідкою з місця роботи (а.с.37-39) та довідкою з реєстру нерухомості станом на 28.06.2016 (а.с.40-43). Законом України від 14.07.2016 р. №1474-VIII внесено зміни до Закону України "Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України" та вилучено з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Також пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року N 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску;без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідно до ст.ст.141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з п. 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). У Постанові від 04.07.2018 у справі №712/10623/17 (провадження N 14-244цс18) Велика Палата Верховного Суду відійшла від правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду України від 12 квітня 2017 року у справі №235/139/16-ц (№6-15цс17), згідно з якою пріоритетними в цій категорії справ є дотримання принципу рівності прав батьків щодо дитини. У своїй Постанові від 04.07.2018 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Вирішуючи питання про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон суд враховує, що дитина перебуває на вихованні та утриманні матері, яка постійно проживає та працює у Чеській Республіці та має можливість забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також рівень життя, необхідний для такого розвитку; [PERSON] народилася в Чеській Республіці навчається у четвертому класі початкової школи м.Праги, проживає разом з матір`ю, тому надання дозволу на тимчасові виїзди дитини з матір`ю до Чеської Республіки відповідатиме найкращим інтересам дитини. Проте, Велика Палата Верховного Суду України у своїй постанові від 04 липня 2018 року у справі №712/10623/17 наголосила, що дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі рішення суду на певний період, з визначенням його початку й закінчення. Відповідно до п.4 Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон,затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №302 від 25.03.2015 року, особам, які не досягли 18-річного віку, паспорт для виїзду за кордон оформляється на чотири роки. На час розгляду справи у доньки сторін [PERSON] є діючий паспорт громадянина України для виїзду за кордон, тому суд вважає, що дозвіл на виїзд малолітньої [PERSON] за кордон без згоди та супроводу батька - [PERSON] - слід надати протягом строку дії паспорта, тобто до 07.04.2020 року. Таким чином, наявні достатні правові підстави для часткового задоволення позову та надання [PERSON] дозволу на тимчасові виїзди громадянки України - малолітньої [PERSON] , [INFO] , за кордон до Чеської Республіки протягом строку дії паспорта громадянина України [PERSON] для виїзду за кордон, без згоди та супроводу батька - [PERSON] . Щодо вимоги про надання дозволу матері або її довіреній особі на оформлення документів для виїзду на постійне проживання за кордон малолітньої доньки, то відповідно до положень Порядку оформлення, видачі, обміну, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсним та знищення паспорта громадянина України для виїзду за кордон, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 7 травня 2014 р. № 152, оформлення ( у тому числі замість втраченого або викраденого), обмін та видача паспорта для виїзду за кордон особі, яка не досягла 16-річного віку, якщо батьки не перебувають у шлюбі, здійснюється на підставі заяви-анкети того з них, з ким проживає особа, та зазначеним Порядком не передбачена можливість вирішення такого питання в судовому порядку. Встановлено, що шлюб між батьками малолітньої [PERSON] - розірвано, дитина за рішенням суду проживає з матір`ю. Отже, згода відповідача [PERSON] на оформлення паспорта для виїзду за кордон [PERSON] не потрібна. Вказане свідчить про те, що вимога [PERSON] про надання дозволу на виготовлення паспорту для виїзду за кордон малолітньої доньки є безпідставною та задоволенню не підлягає.

Outcome: partial