Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-23 00:00:00

Позивач звернулась до Публічного акціонерного товариства «ОТП банк» про визнання пунктів договору недійсними, вказуючи, що між ПАТ «ОТП Банк» та нею були укладені наступні кредитні договора: №СМ- SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року , №СМ- SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та №СМ- SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року . які складаються з двох частин, що нерозривно пов'язані між собою. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами нею було передано в іпотеку нерухоме майно комерційного призначення, розташоване за адресою: [ADDRESS], про що укладено договори іпотеки №PM-SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року , №РМ- SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та договір наступної іпотеки №PM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] в день укладання та накладена заборона відчуження зазначеної комерційної нерухомості. Кредит по Договору 1 виданий Позивачу з цільовим призначенням на придбання нерухомого майна та на споживчі цілі, а кредити по Договорам 2 і 3 - на споживчі цілі, що є споживчим кредитом. Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що обов'язковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом. Згідно ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів та порядок їх сплати визначаються в договорі. В пункті 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту», які затверджені Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, вказано, що банки зобов'язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, визначивши її як в процентному значенні у вигляді реальної процентної ставки (в процентах річних), так і в грошовому виразі. Проаналізувавши вищезазначені акти цивільного законодавства України у сукупності нею встановлено, що розмір процентів за користування кредитними коштами повинен визначатися в кредитному договорі у вигляді річної відсоткової ставки (в процентах річних). Всупереч вищевказаним актам цивільного законодавства України кредитним договором передбачений інший порядок визначення розміру процентів. Пунктом 3 Частини № 1 Договорів 1 і 3 передбачено, що для розрахунку процентів за користування кредитом буде використовуватися плаваюча процентна ставка, яка складається з фіксованого відсотка в розмірі 5,00 % річних + FIDR, пунктом 3 частини №1 Договору 2 - в розмірі 6,00 % річних + FIDR - це процентна ставка по строкових депозитах фізичних осіб у валюті, тотожній валюті кредиту, що розміщені у Відповідача на строк 366 днів. В цьому пункті також вказано, що ставка FIDR буде визначатися самостійно Відповідачем. Інформація щодо розміру ставки FIDR розміщується на сайті банку, а також в приміщеннях банку на інформаційних стендах. В пп. а) п. 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» наведена формула розрахунку значення реальної процентної ставки, елементами якої є процентна ставка, чиста сума кредиту, порядковий номер періоду дії кредитного договору та загальна кількість періодів. Застосування вищевказаної формули спрямоване на те, щоб точно розрахувати, з урахуванням дисконтування, усі майбутні грошові платежі споживача. Використання будь-яких інших показників для розрахунку реальної процентної ставки за кредитом законом не передбачено. За таких обставин вважає, що порядок розрахунку процентів за користування кредитом встановлений пунктом З Частини № 1 та пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитних договорів суперечить нормам чинного законодавства України, що регулюють спірні правовідносини - ст. 1056-1 ЦК України, ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», пп. 3.3. «Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту». Згідно пункту 5 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» до договорів із споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах. Зокрема несправедливою умовою договору вважається встановлення дискримінаційних стосовно споживача правил зміни відсоткової ставки. Застосування ставки FIDR для розрахунку процентів за користування кредитом передбачає зміну розміру процентів впродовж всієї дії кредитного договору, при цьому вартість кредитних ресурсів для позичальника буде залежати від волевиявлення інших фізичних осіб - клієнтів Банку, що розмістили вільні кошти на строкових депозитах у валюті, тотожній валюті кредиту на строк 366 днів. До того Відповідач не повідомляв про зміну процентної ставки та її граничний розмір. Пунктом 1.4. Частини № 2 Кредитних договорів встановлений порядок розрахунку та зміни плати за користування кредитом. Так в п.п. 1.4.1.1.3. Частини № 2 Кредитних договору вказано, що плаваюча процентна ставка по кредиту підлягає корегуванню протягом дії кредитного договору. В Листі ПБУ М № 40-117/2093-6134 від 16.06.2007 року «Про окремі питання практичного застосування правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту» вказано, що несправедливим є встановлення жорстких обов'язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» надання фізичній особі коштів на визначений строк під процент є фінансовою послугою. FIDR формується на основі процентних ставок по строковим депозитам для фізичних осіб, при цьому Відповідач на власний розсуд встановлює такі проценти. Внаслідок вищенаведеного Позивач як споживач фінансової послуги не може взяти участь у формуванні FIDR . Оскільки, FIDR є суттєвою складовою частиною плаваючої процентної ставки за користування кредитом, а її розмір обумовлений виключно власним розсудом виконавця, то Відповідачем фактично здійснюється формування вартості фінансової послуги без участі споживача та його згоди. В п. 3.5. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту вказано, що банки не мають права змінювати процентну ставку за кредитом у зв'язку з волевиявленням однієї зі сторін. Всупереч вищевказаній нормі закону порядок обчислення процентів встановлений кредитними договорами дозволяє Відповідачу змінювати процентну ставку за кредитом за власним бажанням. За таких обставин споживач фінансової послуги не може спрогнозувати свої витрати на оплату процентів за користування кредитом. Крім того, що позичальник не мас можливості вплинути на формування ставки FIDR , він також обмежений і в способах отримання інформації про неї. Так пункт 1.4.1.6 Частини № 2 Кредитного договору зазначає, що протягом дії договору, позичальник може з'ясовувати суми нарахованих процентів, що належать до сплати, в приміщенні банку - філії або відділенні, в якому позичальником відкривався поточний рахунок. Таким чином, для того щоб сплатити проценти, цозичальник повинен кожного разу з'ясовувати їх розмір у відділенні банку. Згідно ч.І, ч. 2 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» виконавець не повинен включати у договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. З огляду на зазначене, Позивач вважає, що положення п. З Частини № 1 та п.1.4. Частини № 2 Договорів №1,2 і 3 укладених між ПАТ «ОТП Банк» та позивачкою є несправедливими. Частиною 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що якщо положення договору визнано несправедливим таке положення може бути замінено або визнане недійсним. Оскільки умови кредитного договору викладені в п. З Частини № 1 та п.1.4. Частини № 2 кредитних договорів є несправедливими умовами договору в розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», то вищевказані пункти підлягають визнанню недійсними. Аналогічно мають бути визнані недійсними положення п. 2.1.2 Договорів іпотеки №РМ-8МЕР00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №РМ-8МЕР00/042/2007 від 12 липня 2007 року та договору наступної іпотеки №РМ-8МЕР00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON], які дублюють сплату відсотків по відповідним кредитам з моменту їх укладання. Просить визнати недійсними положення п. З частини № 1 та п. 1.4 частини № 2 Кредитних договорів №СМ-8МЕР00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №СМ- 8МЕР00/042/2007 від 12 липня 2007 року та №СМ-8МЕР00/015/2008 від 18 березня 2008 року укладених між ПАТ «ОТР Банк» та [PERSON] недійсними з моменту їх укладання. Визнати недійсними положення п. 2.1.2 Договорів іпотеки №РМ- 8МЕР00/014/2007 від 05 березня 2007 року, №РМ-8МЕР00/042/2007 від 12 липня 2007 року та договору наступної іпотеки №РМ-8МЕР00/015/2008 від 18 березня 2007 року, які посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] з моменту їх укладання. В судовому засіданні позивачка та її представник [PERSON] позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили їх задовольнити. Представник відповідача Григор»єв В.В. заявлені позовні вимоги позивача не визнав та пояснив, що позивачкою пропущено строк позовної давності звернення до суду. Крім того процентні ставки є на сайті банку та в приміщенні самого банку. В графіку розрахунку, який надавався позивачу чітко зазначені суми які позивач повинна була сплатити. Заслухавши сторони, , дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між ПАТ «ОТП Банк» та позивачкою [PERSON] були укладені кредитні договора: №СМ- SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року , №СМ- SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та №СМ- SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які складаються з двох частин, що нерозривно пов'язані між собою. В забезпечення виконання зобов'язань за кредитними договорами позивачкою було передано в іпотеку нерухоме майно комерційного призначення, розташоване за адресою: [ADDRESS], про що укладено договори іпотеки №PM-SMEF00/014/2007 від 05 березня 2007 року , №РМ- SMEF00/042/2007 від 12 липня 2007 року та договір наступної іпотеки №PM-SMEF00/015/2008 від 18 березня 2008 року, які посвідчено приватним нотаріусом Черкаського міського нотаріального округу [PERSON] в день укладання та накладена заборона відчуження зазначеної комерційної нерухомості. Кредит по Договору 1 виданий позивачу з цільовим призначенням на придбання нерухомого майна та на споживчі цілі, а кредити по Договорам 2 і 3 - на споживчі цілі, що є споживчим кредитом. Пунктом 4 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що обов'язковою умовою договору споживчого кредиту є річна відсоткова ставка за кредитом. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа зобов»язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов»язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст..56 Закону України «Про Національний банк України», банк видає нормативно-правові акти по питанням, що відносяться до його компетенції, які є обов»язковими для всіх органів державної влади, органів самоврядування, банків, підприємств та організацій, незалежно від форми власності, а також фізичних осіб. Пунктами 2.1, 3.3. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, які затверджені Постановою Правління НБУ від 10.05.2007 року № 168, до укладання кредитного договору, та у кредитному договорі банк зобов»язаний зазначити сукупну вартість кредиту як у вигляді процентної ставки за кредитом, так і у вигляді абсолютного значення подорожчання кредиту у грошовій сумі. Комерційні банки здійснюють кредитування на договірних умовах. Надання банківського кредиту оформляється укладенням кредитного договору, згідно з яким одна сторона - банк - зобов'язується передати другій стороні (позичальникові) на певний строк суму грошей, а позичальник зобов'язується надавати банкові необхідне забезпечення кредиту, використо вувати його на обумовлені цілі і повернути у встановлений строк та сплатити відповідні відсотки. Статтею 55 Закону України "Про банки і банківську діяльність" встановлено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договором) між клієнтом та банком. Стаття 47 Закону України "Про банки і банківську діяльність" передбачає право комерційних банків самостійно визначати процентні ставки як складової частини кредитної політики банку. Банки самостійно визначають процентні ставки для надання послуг клієнтам. Згідно зі ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитодавця і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства, статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України від 10.05.2007 року N 168. За правовою природою кредитного договору юридичні права й обов'язки сторін - банків та клієнта не є однаковими. Основним обов'язком банку є надання кредиту. На клієнтові ле жать в основному обов'язки, хоча позичальник може і відмо витися від укладення договору. Обов'язки клієнта: повернути в строк одержаний кредит, сплатити банку відсотки за корис тування кредитом, не ухилятися від банківського контролю, дотримуватися цільового використання одержаного кредиту, надати і гарантувати наявність забезпечення за договором на весь строк кредитування. За порушення зобов'язань за кредитним договором сторо ни несуть відповідальність у вигляді стягнення неустойки і відшкодування збитків. При кредитуванні велике значення має зміцнення кредитної дисципліни, яка має на меті своєчасне погашення кредиту і суворе додер жання позичальниками всіх умов договору. В разі порушення кредитної дисципліни може передбачатись сплата банку підвищених відсотків з прострочених по зичок; припинення кредитування з правом дострокового од ностороннього розірвання договору; дострокове стягнення раніше наданих позичок зі сплатою штрафу. Підставами визнання недійсними умов договорів, що обмежують права споживача згідно ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» є включення у договори з споживачем умови, які є несправедливим, тобто такі, що всупереч принципу добросовісності мають наслідком дисбаланс договірних прав та обов'язків між сторонами. Права споживача в разі отримання ним продукції в кредит передбачені ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», згідно якої кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача про умови кредитування, орієнтовну сукупну вартість кредиту, варіанти повернення кредиту. Споживач не зобов'язаний сплачувати будь-які відсотки та інші вартісні елементи кредиту, які не були зазначені у договорі. Споживач має право протягом 14 днів відкликати свою згоду на укладення кредитного договору без пояснення причин, перебіг даного строку розпочинається з моменту вручення споживачеві примірника укладеного договору. Тобто споживачеві лише пропонуються умови, а якщо він не погоджується з даними умовами, може знайти інші, кращі. Крім цього, умовами кредитного договору часто передбачається необхідність здійснення позичальником інших платежів, пов'язаних з отриманням, обслуговуванням та погашенням кредиту, як на користь банку (комісії за відкриття поточного/карткового рахунку, здійснення розрахунково-касового обслуговування), так і на користь третіх осіб (страхові платежі, платежі за послуги нотаріусів). В судовому засіданні не знайшли підтвердження доводи позивача про те, що при укладанні кредитної договору були порушені права позивача як споживача, а також умови укладених між сторонами правочинів порушують права позивача чи є несправедливими. Позивач в повному обсязі ознайомлювався з умовами кредитування в банку та орієнтовною сукупною вартістю кредиту та вартістю послуг з оформленням договору про надання кредиту. Взаємні права та обов'язки сторін детально визначені у підписаних сторонами кредитному договорі. Вибір умов кредитування з боку позивача був добровільним. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав передбачену даним правочином суму кредиту. В день підписання оспорюваного правочину позивач отримав його примірник, що давало йому додаткову можливість детально вивчити його умови та протягом 14 днів з дня отримання кредиту відмовитись від даної послуги, однак позивач використав кредитні кошти на свій розсуд. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу . Відповідно до ч.1 ст. 203 ЦПК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Пунктом 3 ч.1 договорів 1,2, 3 передбачено, інформація щодо розміру ставки FIDR буде визначатись самостійно банком. Інформація щодо розміру ставки розміщується на сайті банку та в приміщеннях банку на інформаційних стендах. Позивач [PERSON] погодилась з даними умовами кредитного договору і до 2008 року сплачувала кошти за умовами кредитного договору. З позовом же позивач звернулась до суду лише в грудні 2013 року. Таким чином. позивач не довів суду , що п.3 ч.1 та п.1.4 ч.2 кредитних договорів від 05.03.2007 року та від 12.07.2007 року суперечить ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а отже відсутні підстави , передбачені ст.ст. 203,215 ЦПК України для визнання їх недійсним, поскільки під час підписання договору кредиту позивач був ознайомлена з його умовами та наслідками .

Outcome: dismissed