Jurisdiction: civil
Date: 2021-10-07 00:00:00

\~ \~ \~ \~15 вересня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»» звернулося до суду із позовом про визнання такими, що втратили право на користування житлом та виселення відповідачів, посилаючись на те, що 14 вересня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №07/0378, за умовами якого позичальник отримав кредит в сумі 1\~010\~000 грн. строком до 1 вересня 2022 року. 30 березня 2009 між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є квартира [ADDRESS] . \~ \~ \~ \~29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»» було укладено договір факторингу, за яким право грошової вимоги до боржника за кредитним договором №07/0378 перейшло до нового кредитора. Оскільки позичальник взяті на себе зобов`язання виконував неналежним чином внаслідок чого станом на 24 січня 2019 року його заборгованість склала 2\~393\~680 грн 42 коп., 08 квітня 2019 року [PERSON] було направлено вимогу про усунення порушень, яка була ним отримана 2 травня 2019 року. \~ \~ \~ \~4 вересня 2019 року на підставі договору про відступлення прав за іпотечними договорами приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Кулиняком І.Я. проведено державну реєстрацію права власності на нерухоме майно квартиру [ADDRESS] за ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»». \~ \~ \~ \~06 травня 2020 року позивачем було надіслано вимогу [PERSON] про зняття з реєстрації. \~ \~ \~ \~Однак позивачем було встановлено, що у квартирі зареєстровано місце проживання не тільки [PERSON] але й [PERSON] та [PERSON] . \~ \~ \~ \~Позивач з огляду на положення ст.ст.317, 319, 321, 383, 391 ЦК України просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування житлом. \~ \~ \~ \~Крім цього ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»» посилаючись на ст.40 Закону України «Про іпотеку», ст.109 ЖК просить виселити відповідачів із займаного ними житла. \~ \~ \~ \~Представник позивача в судовому засіданні вимоги викладені у позовній заяві підтримав в повному обсязі. \~ \~ \~ \~Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні заперечив, щодо задоволення позову, зазначив, що житло, яке є предметом іпотеки не було придбано за рахунок отриманого кредиту, а тому виселення може відбутися тільки із наданням іншого житла, крім цього квартира [ADDRESS] є єдиним житлом відповідачів. \~ \~ \~ \~Представник відповідача [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. \~ \~ \~ \~Представник третьої особи Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи без його участі. \~ \~ \~ \~Суд, заслухавши пояснення учасників справи та дослідивши наявні у ній докази, вважає, що підстави для задоволення позову відсутні з огляду на наступне. \~ \~ \~ \~Як встановлено в судовому засіданні 14 вересня 2007 року між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №07/0378 за умовами якого банк надав позичальнику 1\~010\~000 грн строком до 1 вересня 2012 року під 19,5% річних. \~ \~ \~ \~Додатковим договором від 30 березня 2009 року кредитний договір було викладено в новій редакції, зокрема змінено строк кредитування до 1 вересня 2022 року,та відсоткову ставку до 20,5 % річних. \~ \~ \~ \~30 березня 2009 року між ВАТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено договір іпотеки, предметом якого є нерухоме майно п`ятикімнатна квартира [ADDRESS] , якою забезпечується виконання зобов`язань [PERSON] перед кредитором за договором №07/0378 від 14 вересня 2007 року щодо повернення коштів в сумі 1\~010\~000 грн, строком до 1 вересня 2022 року. \~ \~ \~ \~29 листопада 2011 року між ПАТ «Кредобанк» та ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»» було укладено договір факторингу, за яким до позивача перейшло право вимоги за кредитними договорами, в тому числі і договором №07/0378 від 14 вересня 2007 року. \~ \~ \~ \~08 квітня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» надіслало [PERSON] вимогу про усунення порушень зобов`язань та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у випадку не сплати заборгованості протягом 30 календарних днів. \~ \~ \~ \~Зазначена вимога була отримана [PERSON] 2 травня 2019 року. \~ \~ \~ \~2 вересня 2019 року ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції»» набуло право власності на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04 вересня 2019 року. \~ \~ \~ \~06 травня 2020 року ТОВ «Фінансова компанія «Приватні інвестиції» надіслало [PERSON] вимогу про зняття з реєстрації місця проживання та виселення, яка було отримана останнім 11 травня 2020 року. \~ \~ \~ \~Відповідно до довідки відділу реєстрації місця проживання Управління з питань реєстрації Хмельницької міської ради №1222/03-10 від 20 травня 2020 року у квартирі [ADDRESS] зареєстровано місце проживання [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно статті 47 Конституції України ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. За змістом частини першої статті 575 ЦК України та статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека як різновид застави, предметом якої є нерухоме майно, - це вид забезпечення виконання зобов`язання, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, передбаченому цим Законом. Відповідно до статті 589 ЦК України, частини першої статті 33 Закону України «Про іпотеку» в разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, установлених статтею 12 цього Закону. Частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного житлового приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР. За загальним правилом, визначеним частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку», чинної на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК Української РСР. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі\~\~ №753/12729/15-ц (провадження № 14-317цс18) зроблено правовий висновок про те, що при виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Щодо порушення прав власника, який набув спірний будинок за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, необхідно зазначити таке. Відповідно до статті 41 Конституції України ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 20 березня 1952 року визначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У частині ж другій цієї статті зазначено, що попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Таким чином, правомочності власника не є абсолютними, законом можуть встановлюватися певні обмеження здійснення права власності. Такі обмеження встановлюються з метою забезпечення балансу інтересів у суспільстві та здійснення майнових прав усіма суб`єктами права. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції посилається на ту саму концепцію, що міститься в інших положеннях Конвенції (пункт 54 рішення від 09 листопада 1999 року у справі "Шпачек s.r.o." проти Чеської Республіки" (Spacek s.r.o. v. the Czech Republic), заява № 26449/95. Ця концепція вимагає, перш за все, щоб такі заходи мали підстави в національному законодавстві. Вона також відсилає до якості такого законодавства, вимагаючи, щоб воно було доступним для заінтересованих осіб, чітким і передбачуваним у застосуванні (пункт 109 рішення від 05 січня 2000 року у справі "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), заява № 33202/96. Разом з тим, відповідно до практики ЄСПЛ вживаючи будь-яких заходів, у тому числі й обмеження мирного володіння майном, держава повинна дбати про забезпечення при цьому відповідного пропорційного співвідношення між засобами, які застосовуються для цього, і метою, що ставиться. Обмеження права власника, який набув жиле приміщення за результатами звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі статей 109 ЖК УРСР та статті 40 Закону України «Про іпотеку», є передбачуваними. Відповідач [PERSON] набув квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 23 грудня 2002 року виданого ЗАТ «Вікар», у власності іншого житла не має. Не мають іншого житла і інші відповідачі [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується відповідною інформацією з Державного реєстру речових праві на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно. Аналізуючи викладене, суд приходить до висновку, що виселення відповідачів може відбутися тільки з одночасним наданням іншого постійного житла, а тому, у зв`язку із відсутністю підстав для їх виселення із квартири право власності на яку набув позивач, відповідачі зберігають за собою право користування житлом, що гарантовано ст.109 ЖК України. Судові витрати по справі становлять 2\~102 грн, які відповідно до ст.141 ЦПК України слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed