Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-09 00:00:00

Позивач (відповідач) [PERSON], 26 жовтня 2017 року, звернулась до суду з позовом до відповідачів (позивачів) [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на спадкове майно, що залишилося після смерті чоловіка - [PERSON], померлого [INFO] Позивач (відповідач) [PERSON], 27 грудня 2017 року звернувся до суду з позовом до відповідачів (позивачів) [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування обов'язкової частки у спадщині після смерті батька - [PERSON], померлого [INFO] Позивач (відповідач) [PERSON], 17 січня 2018 року звернулась до суду з позовом до відповідачів (позивачів) [PERSON], [PERSON], [PERSON] про визнання права власності на земельну ділянку по [ADDRESS], що належала померлому [INFO] [PERSON]. З урахуванням того, що вимоги заявлені позивачами пов'язані між собою підставою виникнення, суд, ухвалою від 05 лютого 2018 року об'єднав в одне провадження зазначені позови. В судовому засіданні позивач (відповідач) [PERSON], будучи підтриманою представником [PERSON] (на підставі довіреності), посилалася на те, що [INFO] відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області зареєстровано смерть [PERSON]. Після смерті [PERSON] залишилось спадкове майно: 1/3 ідеальної частки квартири [ADDRESS], що належала померлому на праві спільної сумісної власності; земельна ділянка площею 0,0376 га, розташована в [ADDRESS] кадастровий номер [NUMBER], на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку [NUMBER]. За свого життя [PERSON] було нотаріально посвідчено заповіт за реєстровим номером 844 від 26 червня 2014 року, з яким [PERSON] заповів все своє майно своїй дружині - [PERSON]. Після смерті чоловіка вона звернулась до Кодимської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за заповітом. Нотаріус їй відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки заяви про прийняття спадщини після смерті батька до нотаріальної контори подали діти [PERSON], а також тому, що не надані документи на підтвердження права власності на земельну ділянку та виниклими спірними питаннями. Вважає, що така відмова нотаріуса не є законною, оскільки сам по собі факт звернення [PERSON] і [PERSON] до нотаріальної контори із заявами про прийняття спадщини не є підставою для відмови у видачі свідоцтва на спадщину на квартиру та земельну ділянку. Позовні вимоги [PERSON], щодо визнання за тим в порядку спадкування за законом, як інваліда третьої групи, обов'язкової частки у спадщині, що відкрилась після смерті [PERSON], вважає необґрунтованими з огляду на те, що у розумінні ч.1 ст.1241 ЦК України, [PERSON] не входить до переліку осіб, які мають право на обов'язкову частку у спадщині, у зв'язку з тим, що той є повнолітнім працездатним сином спадкодавця. В той же час, зазначена норма закону передбачає право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця. Що ж стосується вимоги позивача (відповідача) [PERSON] про визнання за тою права власності на земельну ділянку площею 0,0376 га по [ADDRESS], що належала [PERSON], то провадження у цій справі повинне бути закритим з огляду на те, що на час звернення [PERSON] із зустрічною позовною заявою до [PERSON], [PERSON], [PERSON], набрало законної сили рішення Кодимського районного суду Одеської області від 16 листопада 2017 року по цивільній справі №503/1577/17 з приводу спору між тими самими сторонами, про той самий предмет і з тих самих підстав. Крім того, вважає за необхідне застосувати позовну давність до зустрічної позовної заяви [PERSON], оскільки про порушення свого права та дізналася ще 10 вересня 2013 року (дата винесення ухвали апеляційного суду Одеської області по цивільній справі №503/481/13-ц). Цією ухвалою апеляційного суду [PERSON], відмовлено в задоволенні позовних вимог до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна та припинення права власності н земельну ділянку, н якій знаходиться магазин по торгівлі промисловими товарами та розташований в [ADDRESS]. Відповідач (позивач) [PERSON], в зустрічній позовній заяві зазначив наступне. Первісний позивач [PERSON], звернулась до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON] про визнання права власності на спадщину за заповітом після смерті його батька. Вважає, що позовні вимоги порушують його право на обов'язкову частку у спадщині як інваліда третьої групи. Ці обставини і змусили його, звернутися з зустрічним позовом до [PERSON], [PERSON] та [PERSON]. Він є інвалідом третьої групи, а тому, відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України має право на обов'язкову частку у спадщині незалежно від змісту заповіту. Просить визнати за ним право власності на: 1/18 ідеальної долі квартири [ADDRESS]; 1/6 ідеальної долі земельної ділянки площею 0,0376 га по [ADDRESS] Одеської області, кадастровий номер [NUMBER]; 1/6 ідеальної долі автомобіля [NUMBER] в порядку спадкування обов'язкової частки після смерті [PERSON], померлого [INFO] В судове засідання відповідач (позивач) [PERSON] не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача (позивача) [PERSON] - [PERSON]( на підставі ордеру), в судовому засіданні позовні вимоги [PERSON] не визнала, оскільки вважає, що ці вимоги порушують право власності [PERSON] на 1/3 частини земельної ділянки загальною площею 0,0376 га по [ADDRESS]. Ця обставин і змусила [PERSON] звернутися з зустрічним позовом. На спадщину після смерті [PERSON], [PERSON] не претендує, але ця земельна ділянка не може бути розподілена між спадкоємцями тому, що в теперішній час відповідач (позивач) та [PERSON] безперешкодно користуються спірною земельною ділянкою на якій розташований належний тій магазин. Рішенням Кодимського районного суду від 10 жовтня 2012 року цей магазин поділено між [PERSON], [PERSON], [PERSON] і [PERSON], з припиненням права приватної власності [PERSON] н ј частину магазину з продажу промислових товарів, з компенсацію вартості цієї частки [PERSON], а відповідно до положень статті 120 ЗК України, при переході до [PERSON] права власності н 1/3 частину магазину, до неї перейшло і право власності на 1/3 частину земельної ділянки, н які розташований цей магазин. Виходячи з цього, просить визнати за [PERSON] право власності н 1/3 частину земельної ділянки площею 0,0376 га в [ADDRESS], кадастровий номер [NUMBER]. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, надавши заяву про розгляд справи за його відсутності. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувався за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Відповідно до ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Вислухавши вимоги та заперечення сторін, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про: задоволення позовних вимог [PERSON] частково, задоволення позовних вимог [PERSON] в повному обсязі; відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] в повному обсязі. Приймаючи таке рішення суд виходив з наступного. Згідно частини 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до статті 13 ЦПК України (ч.1,2) суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Згідно частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом установлено наступне. [INFO] помер [PERSON], що підтверджується дослідженим в судовому засіданні свідоцтвом про народження [NUMBER], видане 22 травня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Кодимського районного управління юстиції в Одеській області, актовий запис №251 (а.с.33). Після смерті спадкодавця відкрилась спадщина у вигляді: 1/3 частини квартири [ADDRESS], що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №3172144 від 30 квітня 2013 року, складеного реєстраційною службою Кодимського районного управління юстиції Одеської області (а.с.184); земельна ділянка площею 0,0376 га, розташована по [ADDRESS] що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку [NUMBER], виданого Кодимською міською радою Одеської області 02 вересня 2006 року (а.с.187,зворот.); автомобіля марки «Форд Транзит», червоного кольору, номерний знак [NUMBER], що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER], виданого Котовським МРЕВ ДАІ Одеської області 19 липня 1997 року (а.с.187). Згідно заповіту, складеного 26 серпня 2014 року в місті Кодимі Одеської області та зареєстрованого в реєстрі Кодимської державної нотаріальної контори за №844, [PERSON] на випадок своєї смерті все своє майно заповідав [PERSON] (а.с.175). Використовуючи своє право спадкоємця за заповітом, [PERSON], звернулась з відповідною заявою про прийняття спадщини до Кодимської державної нотаріальної контори (а.с.168). Заведена спадкова справа №176/2015 (а.с.165). У видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом [PERSON] державним нотаріусом Кодимської державної нотаріальної контори було відмовлено, оскільки на спадщину заявили сини [PERSON] - [PERSON] і [PERSON] (а.с.194 зворот.-195). В цьому випадку, суд, задовольняючи позов [PERSON] в повному обсязі і задовольняючи позов [PERSON] частково, виходив з того, що відповідно до частини 1 статті 1241 ЦК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Як убачається з дослідженого в судовому засіданні пенсійного посвідчення [NUMBER], виданого Пенсійним фондом України, [PERSON] є інвалідом третьої групи. В пункті 2.3 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення частини першої статті 1241 Цивільного кодексу України (справа про право на обов'язкову частку у спадщині повнолітніх непрацездатних дітей спадкодавця) №1-рп/2014 від 11 лютого 2014 року, зазначено, що Конституційний Суд України, розкриваючи ЗМІСТ поняття "повнолітні непрацездатні діти", що використовується в абзаці першому частини першої статті 1241 Кодексу щодо права на обов'язкову частку у спадщині, rpунтується на положеннях частини третьої статті 75 Сімейного кодексу, який відносить до категорії "непрацездатні" інвалідів І, ІІ та ІІІ групи, а також пенсійного законодавства та законів України, які регулюють соціальне страхування і визначають поняття "непрацездатний". Так, згідно з частиною четвертою статті 1 Закону України "Про прожитковий мінімум" від 15 липня 1999 року № 966-ХІУ (далі - Закон № 966), абзацом сімнадцятим частини першої статті 1 Закону У країни "Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-ІУ з наступними змінами (далі - Закон № 1058) до непрацездатних належать, зокрема, особи, які визнані інвалідами в установленому законом порядку. На підставі аналізу наведених положень Конституції України, Кодексу, Сімейного кодексу, Закону № 966, Закону № 1058 Конституційний Суд України дійшов висновку, що незалежно від змісту заповіту право на обов'язкову частку у спадщині мають повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, які в установленому законодавством порядку визнані інвалідами І, ІІ чи ІІІ групи. Тобто, відповідач (позивач) [PERSON], на час відкриття спадщини після смерті [PERSON], мав право на обов'язкову частку у спадщині, оскільки інвалідність йому встановлена 27 січня 2014 року згідно довідки управління Пенсійного фонду України в Кодимському районі Одеської області (а.с.85). В цьому випадку, твердження позивача (відповідача) [PERSON], що [PERSON] є працездатною особою, працює, а тому не може мати право на обов'язкову частку у спадщині, суд вважає неспроможними. З огляду на викладене, суд констатує, що за [PERSON] в порядку спадкування заповітом після смерті [PERSON], слід визнати право власності на: 5/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку [ADDRESS]; 5/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по [ADDRESS], а за [PERSON] в порядку спадкування обов'язкової частки у спадщини після смерті [PERSON] слід визнати право власності на: 1/18 ідеальної частки квартири №34 в житловому будинку [ADDRESS]; 1/6 ідеальної частки земельної ділянки площею 0,0376 га по [ADDRESS]; 1/6 ідеальної частки автомобіля [NUMBER]. Відмовляючи в задоволенні позовних вимог [PERSON], суд виходив з такого. Згідно дослідженого в судовому засіданні рішення Кодимської міської ради Одеської області №54 від 23 травня 2006 року «Про передачу [PERSON] у приватну власність безоплатно земельної ділянки для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) по [ADDRESS]», [PERSON], який мешкає по [ADDRESS], передано у приватну власність безоплатно земельну ділянку для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0376 га забудованих земель, в тому числі: під капітальною забудовою - 0,0017 га, під землями прибудинкової території - 0,0359 га за рахунок земель житлової та громадської забудови за адресою: [ADDRESS] та видано Державний акт на право власності на цю земельну ділянку (а.с.19-20). Як убачається з ухвали апеляційного суду Одеської області від 10 вересня 2013 року (справа №22-ц/785/4825/13), залишено без змін рішення Кодимського районного суду Одеської області від 11 квітня 2013 року, згідно якого [PERSON] відмовлено в задоволенні позову до [PERSON] про поділ спільного сумісно майна. Зокрема, в мотивувальній частині зазначеної ухвали апеляційного суду зазначено про те, що відповідно до п.5 ч.1 ст.57 Сімейного кодексу України та п.10 інформаційного листа Верховного Суду України №19-3767/0/8-08 від 29 жовтня 2008 року, земельна ділянка, право власності на яку набуто шляхом приватизації, є особистою власністю особи, якій вона передана безкоштовно, та не є спільною сумісною власністю (а.с.28-32). Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України передбачено, що загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно частини 1 статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до частини 3 статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Таким чином, позивач (відповідач) [PERSON], на думку суду, про порушення свого права дізналась у 2013 році, а тому заяву позивача (відповідача) [PERSON] про застосування позовної давності, суд вважає обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Враховуючи викладене, на підставі ст.ст. 1241 ч.1, 267 ч.3 ЦК України,

Outcome: partial