Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-01 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, в якому просить: стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики від 10.06.2011 року у вигляді процентів за користування неповернутою частиною позичених коштів, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики і неустойки за період з 26.09.2014 року по 13.02.2015 року на загальну суму, еквівалентну 158 936 доларам США за курсом НБУ на день ухвалення рішення у справі; в рахунок задоволення своїх вимог до відповідача за договором позики від 10.06.2011 року в сумі 1 077 099, 60 гривень згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.10.2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 22.01.2015 року, а також вимог, пред'явлених в даному позові щодо стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування неповернутою частиною позичених коштів, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики і неустойки за період з 26.09.2014 року по 13.02.2015 року на загальну суму, еквівалентну 158 936 доларам США, звернути стягнення на предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. житловою площею 88,3 кв.м., загальною площею 176,8 кв.м. - із застосування визначеної ст. 38 Закону України «Про іпотеку» процедури продажу шляхом надання іпотекодержателю [PERSON] право на продаж предмета іпотеки будь-якій третій особі - покупцю на її власний розсуд за ціною, встановленою на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності або незалежним експертом на стадії оцінки майна на момент продажу; надати [PERSON] право пред'являти правовстановлюючі документи на предмет іпотеки, усно та письмово звертатися, подавати, одержувати і підписувати необхідні довідки та документи, заяви (в тому числі стосовно сімейного стану іпотекодавця) до Комунального підприємства «Харківське районне бюро технічної інвентаризації», Державної міграційної служби України, Державної реєстраційної служби України та інших державних органів, установ, підприємств, організацій, з питань отримання Витягів та інших документів, довідок про склад сім'ї, а також вчиняти всі інші дії, пов'язані з виконанням цих питань; виселити відповідача [PERSON] з іпотечного майна - житлового будинку з надвірними будівлями [ADDRESS]. житловою площею 88,3 кв.м., загальною площею 176,8 кв.м.; передати предмет іпотеки - житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS]. житловою площею 88,3 кв.м., загальною площею 176,8 кв.м. - в управління позивача [PERSON] на період до його реалізації, а також покласти на відповідача понесені нею документально підтверджені судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 10.06.2011 року між нею та відповідачем був укладений договір позики, за яким вона позичила останньому 40 000 доларів США зі строком повернення не пізніше 10.10.2011 року. Відповідач виконав взяті на себе зобов'язання частково, повернувши 3 000 доларів США. Після чого позивач змушена була звертатися за захистом своїх прав в суд із позовом про стягнення з відповідача в примусовому порядку неповернутої частини позичених коштів, процентів за користування позикою, трьох процентів річних і неустойки станом на 29.10.2013 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31.10.2014 року, зміненим рішенням апеляційного суду Харківської області від 22.01.2015 року, з відповідача на користь позивача стягнуто 1 077 099, 60 гривень. 26.09.2014 року позивач знову звернулася з позовом в Дзержинський районний суд м. Харкова з вимогами про стягнення з відповідача процентів, трьох процентів і неустойки за період з 29.10.2013 по 26.09.2014 року, але рішення по вказаній справі ще не прийняте. Оскільки, незважаючи на вжиті позивачем заходи вирішення спору, відповідач не повертає борг у визначеному судовими рішеннями розмірі, позивач вважає правовідносини сторін такими, що не припинилися. Представник позивача [PERSON], яка діє на підставі довіреності, у судове засідання не з'явилася, надала суду заяву про розгляду справи за її відсутності, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила задовольнити їх з підстав, наведених в позові, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день та час слухання справи повідомлявся своєчасно і належним чином, шляхом направлення судової повістки за зареєстрованим місцем проживання відповідно до відомостей Адресно-довідкового Бюро ГУМВС України в Харківській області, отриманих судом у порядку ч.3. ст.. 122 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив, заяв про розгляд справи за його відсутності суду не надав. Враховуючи, що розгляд справи відбувався у відсутність сторін, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ст. 224 ЦПК України суд за згодою позивача вважає можливим ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 10 червня 2011 року відповідач [PERSON] позичив у [PERSON] валютні цінності у вигляді та в натурі на суму 40000 доларів США, які зобов'язався повернути позивачу частинами у визначені договором порядку та строки, але не пізніше 10 жовтня 2011 року, на підтвердження чого у відповідності із нормою ч.1 ст.1047 ЦК України між ними в той же день в письмовій формі був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1943. Відповідач отримав надану їй в позику зазначену в договорі суму валютних цінностей в повному обсязі ще до підписання договору, що підтверджується змістом підп. 1 п. 4 договору позики від 10 червня 2011 року. Судом встановлено, що на момент розгляду справи судом за вищезазначеним договором позики позивачем повернута сума у розмірі 3000 доларів США, неповернута сума позики на цей час складає 37000 доларів США. Зазначені обставини також підтверджуються змістом рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року та змістом рішення судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2015 року. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року позов [PERSON] задоволений частково, з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто гривневий еквівалент боргу за договором позики від 10.06.2011 року, що складається з неповернутої частини позики, процентів за користування позикою в період по 29 жовтня 2013 року, трьох процентів річних за період з 10.10.2011 року по 29.10.2013 року та неустойки станом на 29.10.2013 року в сумі 1189273,18 гривень, а також судовий збір у розмірі 3441 гривень. Рішенням судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2015 року рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року змінено та зменшено суму стягнуту з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованості з 1189273,18 гривень до 1073658,60 гривень, в іншій частині рішення залишено без змін. Рішення набрало законної сили. Відповідно до ч. 3 ст.61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Як встановлено в ході судового розгляду, після постановлення вищевказаних рішень суду, [PERSON] звернулася до Дзержинського районного суду м. Харкова із позовною заявою про стягнення процентів, трьох процентів річних та неустойки за договором позики від 10 червня 2011 року в період з 29 жовтня 2013 року по 26 вересня 2014 року. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 28 січня 2015 року відкрите провадження за зазначеним позовом. Відомості щодо постановлення рішення по зазначеній цивільній справі на сьогоднішній день у суду відсутні. Таким чином, судом встановлено, що відповідач не виконав зобов'язання за договором позики від 10 червня 2011 року, отриману від позивача суму позики в повному обсязі не повернув, неповернутою залишилась сума позики в розмірі 37000 доларів США. Відповідно до ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суми позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно зі ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ч.1 ст.598 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Главою 50 ЦК України передбачений перелік підстав припинення зобов'язань, у тому числі виконання зобов'язання, проведеного належним чином. З аналізу норм зазначеної глави 50 ЦК України вбачається, що рішення суду про стягнення заборгованості в зв'язку з невиконанням зобов'язання не припиняє виконання зобов'язання, будь-які інші підстави припинення зобов'язання договором позики сторонами не встановлені, а тому правовідносини, що склалися між сторонами на підставі договору позики від 10 червня 2011 продовжуються. Відповідно до правових висновків Верховного Суду України, наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора, яке не виконане боржником, не припиняє правовідносин сторін договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених ч. 2 ст. 625 ЦК (постанова Верховного Суду України від 20 грудня 2010 р. у справі № 3-57гс10; постанова Верховного Суду України від 4 липня 2011 р. у справі № 3-65гс11; постанова Верховного Суду України від 12 вересня 2011 р. у справі № 3-73гс11; постанова Верховного Суду України від 24 жовтня 2011 р. у справі № 3-89гс11; постанова Верховного Суду України від 14 листопада 2011 р. у справі № 3-116гс11). В ході судового розгляду судом не встановлено наявність у відповідача будь-яких перешкод для повернення суми боргу за договором позики в порядку виконання рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року та рішення судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2015 року. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ст.1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до правової позиції, викладеної в постанові Верховного Суду України від 02.07. 2014 року (справа №6-36цс14), у ч.1 ст.1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця в разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в ч. 2 ст.1048 ЦК. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Оскільки договором позики між сторонами від 10 червня 2011 року, іншого не встановлено, суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача процентів за користування грошима за визначений позивачем період - з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року. Перевіривши правильність здійсненого в позовній заяві обрахування належних до стягнення з відповідача на користь позивача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, суд приходить до висновку про необхідність часткового задоволення цієї заявленої позовної вимоги виходячи з наступного. При здійсненні розрахунку суд виходить з розміру облікової ставки Національного банку України, яка складала: з 26 вересня 2014 року по 12 листопада 2014 року - 12,50% річних, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року - 14,00% річних, з 06 лютого 2015 року по 13 лютого 2015 року - 19,5 % річних. Належні до сплати відповідачем на користь позивача проценти за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України складають з 26 вересня 2014 року по 12 листопада 2014 року (48 днів)- 608 доларів США, з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року (85 днів) - 1206 доларів США, з 06 лютого 2015 року по 13 лютого 2015 року (8 днів) - 158 доларів США, а всього 1972 доларів США. Однак, при здійсненні розрахунку належних до сплати відповідачем на користь позивача процентів на рівні облікової ставки Національного банку України, позивачем була допущена помилка в розрахунковому періоді з 26 вересня 2014 року по12 листопада 2014 року - 48 днів, а з 13 листопада 2014 року по 05 лютого 2015 року - 85 днів, що потягло за собою помилку в визначенні суми процентів за зазначений період - 620 та 1220 доларів США. За інший період сума процентів позивачем розрахована правильно. Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України, якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно зі ст. ст. 610, 611 Цивільного кодексу України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання), а у разі порушення зобов'язання, настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до умов договору позики від 10 червня 2011 року, відповідач зобов'язаний був повернути позивачеві суму боргу не пізніше 10 жовтня 2011 року, у порядок та строки, передбачені договором. Згідно ч. 1 ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов'язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов'язання, на вимогу кредитора зобов'язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи із положень зазначеної норми, наслідки прострочення боржником грошового зобов'язання у вигляді трьох процентів річних виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. При цьому вказана норма права не обмежує права кредитора звернутися до суду за захистом свого права, якщо грошове зобов'язання не виконується й після вирішення судом питання про стягнення основного боргу. Оскільки чинне законодавство не пов'язує припинення зобов'язання з ухваленням судового рішення чи відкриттям виконавчого провадження з його примусового виконання, а наявність судових актів про стягнення заборгованості не припиняє грошових зобов'язань та не виключає його відповідальності за порушення строків розрахунків, тому сплата трьох процентів річних не є невід'ємною частиною вимоги про сплату основного боргу. В зв'язку з встановленим вище простроченням виконання позивачем зобов'язань за договором позики суд приходить до висновку про наявність у позивача права на отримання від відповідача трьох процентів річних від простроченої суми. Позивачем правильно обрахований розмір трьох процентів річних від простроченої суми за період з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року, який складає 141 день, а саме - 428 доларів США. Крім того, згідно ст. 546 ЦК України, виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Договором або законом можуть бути встановлені інші види забезпечення виконання. Згідно п. п. 2, 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, крім іншого, сплата неустойки та відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ст. 551 ЦК України, предметом неустойки може бути грошова сума, і в такому разі її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. В п. 5 договору позики від 10 червня 2011 року передбачено обов'язок відповідача сплатити на користь позивача неустойку у вигляді штрафу (пені) в розмірі 3% від суми простроченого зобов'язання за кожен день прострочення, починаючи з четвертого дня. Статтею 627 ЦК України передбачено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності і справедливості. Згідно ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять його умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов'язковим для виконання сторонами. Положення пункту 5 договору позики від 10 червня 2011 року про пеню відповідає вимогам ч. 3 ст. 549 ЦК України, відповідно до якої, пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання. Позивачем правильно обрахований розмір пені за період з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року, який складає 141 день, а саме - 156510 доларів США. Разом з тим, частиною 3 ст. 551 ЦК України передбачено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Як вбачається з матеріалів справи, сума неповернутої позики за договором позики від 10 червня 3011 року на сьогоднішній день складає 37000 доларів США, а розмір нарахованої позивачем пені - 156510 доларів США. Таким чином, розмір нарахованої пені за порушення виконання зобов'язань за договором позики є не співмірним з сумою заборгованості за зазначеним договором та більш ніж у два раз перевищує її розмір, що не відповідає загальним засадам цивільного законодавства, визначених у п. 6 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 509 ЦК України, а саме: справедливості, добросовісності та розумності. На підставі викладеного, суд вважає за необхідне зменшити розмір пені, яка підлягає стягненню з відповідача до 37000 доларів США. Таким чином, загальна сума процентів, трьох процентів річних та неустойки за договором позики від 10 червня 2011 року за період з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року становить 39400 доларів США. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, суд розраховує розмір належних до стягнення з відповідача процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, трьох процентів річних від простроченої суми та неустойки у межах заявлених позовних вимог - за період визначений позивачем, - з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року та в межах сум, розрахованих позивачем. Відповідно до частини першої статті 533 ЦК України грошове зобов'язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом із тим ч. 2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов'язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов'язанням, визначається в гривні за офіційним курсом Національного банку України. Згідно ч. 3 зазначеної статті, використання іноземної валюти як засобу платежу при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається лише у випадку, передбаченому законом (ч.2 ст.192 ЦК України). Аналіз зазначених норм права дає підстави для висновку про те, що незалежно від валюти боргу (тобто грошової одиниці, в якій обчислена сума зобов'язання), валютою платежу, тобто засобом погашення грошового зобов'язання і фактичного його виконання є національна валюта України - гривня. Таким чином, у національній валюті України підлягають стягненню і інші складові грошового зобов'язання, передбачені, зокрема, у статті 1048 ЦК України, та при застосуванні статті 625 ЦК України. Як роз'яснено у п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», у разі пред'явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом, встановленим Національним банком України на день ухвалення рішення. Таким чином загальна сума неповернутих коштів за договором позики від 10 червня 2011 року складає 39400 доларів США, що відповідно даних Національного банку України щодо офіційного курсу валют станом на 02 червня 2015 року (на день ухвалення рішення по справі) становить 830552 гривень (39400 доларів США х 21,08). Суду не надано беззаперечних, належних та допустимих доказів, які свідчать про наявність підстав звільнення відповідача від відповідальності за порушення зобов'язання, відповідно до ст. 617 ЦК України. Разом з цим, однією з вимог позивача, яку він ставить у своїй позовній заяві, є звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок в тому числі вищевказаної суми неповернутих коштів, при вирішення якої суд враховує наступне. 10 червня 2011 року, з метою забезпечення виконання зобов'язань відповідача з повернення позивачу боргу за договором позики від 10 червня 2011 року, між сторонами укладений договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Малаховою Г. І. за реєстровим № 1943, відповідно до умов якого відповідач передав позивачуі в іпотеку житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] житловою площею 88,3 кв.м., загальною площею 176,8 кв.м. Предмет іпотеки належить [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва, виданого приватним нотаріусом Харківського районного нотаріального округу Харківської області Клопотовим С. Д. 29.09.2010 року за р. № [NUMBER]; право власності зареєстроване КП «Харківське районне бюро технічної інвентаризації» 29.09.2010 року за р. № 9843258, номер запису; 4140 в книзі: 31, згідно витягу про державну реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27481434. Відповідно до відомостей, викладених у витязі з реєстру прав власності на нерухоме майно № 29930969, виданого КП «Харківське районне БТІ» 12.05.2011 року, предмет іпотеки складається з житлового будинку літ. «А-2», цегла, загальною площею 176,8 кв.м., житловою площею 88,3 кв. м., сараю літ. «Б, Г», навісу літ. «В», вбиральні літ. «Д», гаражу літ. «Е», огорожі « 1, 2, зливної ями літ. «К, К1», підвалу літ. «Впд». Сторони домовилися, що вартість предмета іпотеки складає 520000 гривень. Згідно ст. 1, ч. 5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Відповідно до ст. 12 зазначеного Закону, у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержавтель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Таким чином, вирішуючи спори про звернення стягнення на предмет іпотеки, принциповим є встановлення факту невиконання або неналежного виконання основного зобов'язання. Судом встановлено, що на сьогоднішній день відповідачем не виконані зобов'язання за договором позики від 10 червня 2011 року. Як роз'яснено в п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку" (або статті 589 ЦК щодо заставодавця). Таким чином, вимога позивача про стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача процентів за користування неповернутою частиною позичених коштів, трьох процентів річних від простроченої поверненням позики та неустойки за період з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року задоволенню не підлягає у зв'язку із задоволенням вимоги позивача про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вищевказаних сум. Щодо звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок задоволення вимог [PERSON] до [PERSON] за договором позики від 10 червня 2011 року в сумі 1077099,60 гривень згідно рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від22 січня 2015 року, суд виходить з наступного. Відповідно до правової позиції судової палати у цивільних справах Верховного Суду України у справі №73цс13 від 04 вересня 2013 року, згідно із ч. 1 ст. 598, ст. 599 ЦК України зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Статтею 33 Закону України "Про іпотеку" передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду. Отже, наявність судового рішення про стягнення з боржника на користь кредитора заборгованості за кредитним договором не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов'язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум шляхом звернення стягнення на передане боржником в іпотеку нерухоме майно. Як вже зазначалося вище, існують рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 31 жовтня 2014 року та рішення судової колегії судової палати з цивільних справ апеляційного суду Харківської області від 22 січня 2015 року про стягнення з [PERSON] неповернутої частини позики за договором позики від 10 червня 2011 року, процентів за користування позикою в період по 29 жовтня 2013 року, трьох процентів річних за період з 10.10.2011 року по 29.10.2013 року та неустойки станом на 29.10.2013 року у сумі 1073658,60 гривень. В матеріалах справи відсутні відомості щодо виконання відповідачем зазначених рішень суду. Таким чином зазначена сума залишається неповернутою. Враховуючи викладене, суд задовольняє позовні вимоги позивача в цій частині також. Частиною 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого запису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК України, статті 3 і 4 ЦПК). Узгоджена сторонами вартість предмету іпотеки становить 520000 гривень, в той час як загальна сума заборгованості за договором позики від 11 червня 2011 року з урахуванням постановлених рішень, а також вищевказаного розрахунку процентів за користування позикою, трьох процентів річних та неустойки за період з 26 вересня 2014 року по 13 лютого 2015 року складає 1907651 гривень. Відповідно до ст. 39 Закону України «Про іпотеку» у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Аналогічне правове положення міститься у п. 42 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», відповідно до якого, резолютивна частини рішення суду в разі задоволення позову про звернення стягнення на предмет іпотеки має відповідати вимогам як статті 39 Закону України "Про іпотеку", так і положенням пункту 4 частини першої статті 215 ЦПК. Зокрема, у ньому в обов'язковому порядку має зазначатись: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; спосіб реалізації предмета іпотеки - шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу шляхом надання права іпотекодержателю на продаж предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації (при цьому суд може зазначити, що початкова ціна встановлюється на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, проведеної суб'єктом оціночної діяльності/незалежним експертом на стадії оцінки майна під час проведення виконавчих дій). Право Іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлене Конституцією України та ст. 35 ЗУ «Про іпотеку». В п. 11 Іпотечного договору від 10 червня 2011 року, який, як встановили сторони, відповідно до Закону України «Про іпотеку» вважається договором про задоволення вимог іпотекодержателя, визначені можливі способи звернення стягнення на іпотечне майно, в тому числі п «б» ч. 11 Іпотечного договору передбачене право позивача продати предмет іпотеки будь-якій особі та будь-яким способом на підставі договору купівлі-продажу в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку» як один зі способів звернення стягнення на іпотечне майно в разі порушення відповідачем основного зобов'язання відповідно до договору позики від 10 червня 2011 року. При цьому право вибору способу задоволення вимог іпотекодержателя серед перелічених в ч.11 іпотечного договору надане сторонами саме позивачеві як іпотекодержателю. Згідно ст. 38 ЗУ «Про іпотеку» встановлено такий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права на продаж предмету іпотеки від імені іпотекодавця будь-якій особі покупцеві за ціною, яка встановлюється за згодою між іпотекодавцем і іпотекодержателем або на підставі оцінки майна суб'єктом оціночної діяльності, на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна. Таким чином, Закон України «Про іпотеку» і положення п. «б» ст. 11 Іпотечного договору передбачають такий спосіб звернення стягнення на предмет іпотеки, як надання іпотекодержателю права продажу Предмета іпотеки з укладанням від імені відповідача договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, з отриманням витягу з Державного реєстру прав власності, а також наданням іпотекодержателю всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. З огляду на те, що відповідач зобов'язання щодо своєчасного погашення суми за договором позики, сплати процентів та неустойки не виконує, розмір загальної суми заборгованості за договором позики значно перевищує суму іпотеки, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом продажу [PERSON] з укладенням від свого імені договору купівлі-продажу предмету іпотеки будь-якій особі покупцеві на умовах та в порядку, визначеними ст. 38 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням тих обставин, що для продажу вищевказаного майна необхідні правовстановлюючі документи на неї, суд задовольняє позовні вимоги в частині надання позивачу права на утримання таких документів в будь-яких органах та установах незалежно від форм власності, а також відповідних витягів та інших документів, необхідних для укладення договору купівлі-продажу зазначеної квартири та її реалізації в порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку». Крім того, ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. 12.02.2015 року на адресу відповідача [PERSON] засобами поштового зв'язку позивачем була направлена письмова Вимога про добровільне звільнення житлового приміщення, що є предметом іпотеки за іпотечним договором (в порядку ст. ст. 39, 40 Закону України «Про іпотеку»). Вимогу було надіслано цінними листами з оголошеною цінністю та рекомендованою кореспонденцією з повідомленнями про вручення. В п. 8 іпотечного договору від 10 червня 2011 року сторони дійшли згоди, що будь-яка кореспонденція на адресу відповідача має надсилатися на адресу його мешкання, задекларовану в цьому договорі. Така кореспонденція має вважатися отриманою відповідачем в день її надходження на поштове відділення, що обслуговує дім за цією адресою, незалежно від того, чи отримав відповідач її особисто, та незалежно від причин неотримання особисто. Так, достатнім доказом отримання відповідачем кореспонденції від позивача, згідно умов іпотечного договору, має сприйматися будь-який поштовий документ, що підтвердить її надходження до зазначеного поштового відділення. А поштовий документ, згідно з яким відповідач не проживає за зазначеною адресою або який повернувся з відміткою «за закінченням строку зберігання», має сприйматися - крім того - достатнім доказом відмови відповідача від виконання зобов'язань за іпотечним договором, невиконання вимоги про дострокове повернення всієї позики та виникнення у позивача права дострокового повернення всієї позики і права звернення стягнення на заставлене майно. З огляду на викладені вище обставини та письмові докази, якими вони підтверджуються, вбачається, що позивачем дотримано порядок попередження відповідача про добровільне виселення, у зв'язку з чим, враховуючи положення ч. 2 ст. 39 Закону України «Про іпотеку» одночасно із задоволення вимоги про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд задовольняє вимоги позивача в частині виселення відповідача з житлового будинку [ADDRESS]. Позовні вимоги в частині передання предмету іпотеки на час його реалізації позивачу задоволенню не підлягають, враховуючи наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. В порушення зазначених вимог, позивачем в позовній заяві не зазначена мета для передання предмету іпотеки на час його реалізації [PERSON]. Факту неналежного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням судом не встановлено. Крім того, договором іпотеки зазначене питання не врегульоване Посилання позивача в обґрунтування зазначених позовних вимог на те, що відповідач після постановлення рішення по справі намагатиметься вчинити абсолютно всі можливі, в тому числі протиправні, дії, спрямовані на пошкодження, знищення чи істотного знецінення вартості майна не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду, оскільки ґрунтуються на припущеннях та не підтверджені жодними доказами. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 88 ЦПК України: судові витрати суд стягує з відповідача на користь позивача пропорційно до задоволених позовних вимог. Загальна сума заявлених позовних вимог складає 3350370,88 (158936х21,08) гривень, загальна сума задоволених позовних вимог складає 830552 гривень, що складає 24,79 % ціни позову, при таких обставинах з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати у сумі 905,83 гривень. На підставі ст. ст. 192, 204, 526, 530, 533, 536, 546, 548 - 551, 610, 611, 625, 1046, 1048 - 1050 ЦК України та

Outcome: partial