Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-28 00:00:00

Позивач [PERSON] Акціонерне Товариство «Акціонерно комерційний банк «Капітал» звернулось до [PERSON] із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав, що 25 листопада 2013 року між ПАТ « Акціонерно-комерційний банк «Капітал» та [PERSON] було укладено договір про надання споживчого кредиту № 1/0/320/23-09-13/0011, згідно п.1.1-1.4 Кредитного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 11500 грн. зі строком користування з 25.11.2013 року по 24.11.2016 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 15,00 процентів річних та щомісячної комісії у розмірі 1,5 відсотка від первісної суми кредиту. Згідно умов п.4.4.2 Кредитного договору позичальник зобов»язаний погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту, нарахованим процентам згідно графіку. 25.11.2013 року, виконуючи свої зобов»язання за кредитним договором банк перерахував кредитні кошти позичальнику. Позичальник в порушення умов кредитного договору не виконав взяті на себе кредитні зобов»язання відносно щомісячної сплати комісії , процентів за користування отриманим кредитом та повернення кредиту частинами за встановленим у договорі графіком, внаслідок чого у нього утворилась заборгованість у розмірі 30202,88 грн., яку він просить стягнути на свою користь з відповідача по справі. В судове засідання представник позивача не з»вився, просив справу слухати у його відсутність ( а.с. 24-25). Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково, пояснив, що дійсно згоден з розміром заборгованості за кредитним договором, проте просив суд зменшити її суму, яка підлягає з нього стягненню у зв»язку з його тяжким матеріальним станом. Суд, вислухавши пояснення відповідача, з»ясувавши обставини справи і перевіривши їх доказами, приходить до наступного. Судом встановлено, що 25.11.2013 року між позивачем по справі ПАТ «Акціонерн-Комерційний Банк «Капітал» і [PERSON] укладено кредитний договір кредиту № 1/0/320/23-09-13/0011, згідно п.1.1-1.4 Кредитного договору банк надав позичальнику споживчий кредит у розмірі 11500 грн. зі строком користування з 25.11.2013 року по 24.11.2016 року зі сплатою процентної ставки у розмірі 15,00 процентів річних та щомісячної комісії у розмірі 1,5 відсотка від первісної суми кредиту.( а.с. 5-6). Згідно п. 4.4.2 Кредитного договору позичальник зобов»язаний погашати заборгованість перед банком по наданому кредиту, нарахованим процентам згідно графіку ( а.с.5). Згідно п. 4.1.1 Кредитного договору Банк має право вимагати дострокового погашення суми основного боргу, відсотків, сплати пені та штрафних санкцій шляхом направлення позичальнику письмової вимоги про дострокове виконання зобов»язань, у разі настання одного з наступних випадків: затримання сплати частини кредиту або процентів більш ніж на один місяць, перевищення суми заборгованості над сумою кредиту більш як на десять відсотків; несплати позичальником більш ніж однієї виплати, яка перевищує п»ять відсотків суми кредиту ( а.с. 5). 04.03.2014 року Банком була направлена вимога відповідачу про сплату заборгованості за кредитним договором ( а.с. 9). Згідно п. 4.1.1, 4.4.5 Кредитного договору позичальник зобов»язаний протягом тридцяти календарних днів з моменту надсилання повідомлення про таку вимогу,здійснити дострокове погашення суми основного боргу, процентів, пені та штрафів. У зв»язку з тим, що вимога позивача відповідачем не виконана, станом на 01.05.2015 року у відповідача виникла заборгованість перед банком за кредитним договором у розмірі 30202, 88 грн., яка складається із заборгованості повернення кредитних коштів ( непогашена основна сума заборгованості) 11499,67 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами 2481,99 грн. ; заборгованість по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку 2760,00 грн., пені у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу -5174,24 грн., пеня за несплачені проценти 2536,98 грн., штраф у розмірі 50% від суми наданого кредиту 5750,00 грн. ( а.с. 4). Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобовязання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобовязання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як строк дії договору, так і строк (термін) виконання зобовязання (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобовязанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобовязання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події (ч. 1 ст. 530 ЦК України). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також в ч. 1 ст. 611, ч. 2-4 ст. 612, ч. 1,2 ст. 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Цивільно-правова відповідальність це покладення на правопорушника основаних на законі невигідних правових наслідків, які полягають у позбавленні його певних прав або в заміні невиконання обовязку новим, або у приєднанні до невиконаного обовязку нового додаткового. Покладення на боржника нових додаткових обовязків як заходу цивільно-правової відповідальності має місце, зокрема, у випадку стягнення неустойки (пені, штрафу). Оскільки відповідач не виконав взяті на себе зобовязання за укладеним договором та в добровільному порядку не сплачує заборгованість, суд вважає, що з нього на користь позивача підлягає стягненню неповернута сума кредиту у розмірі на загальну суму зобов»язань, має заборгованість перед банком в сумі 30202, 88 грн., яка складається із заборгованості повернення кредитних коштів ( непогашена основна сума заборгованості) 11499,67 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами 2481,99 грн. ; заборгованість по сплаті щомісячної комісії за обслуговування рахунку 2760,00 грн., пені у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу -5174,24 грн., пеня за несплачені проценти 2536,98 грн., штраф у розмірі 50% від суми наданого кредиту 5750,00 грн. Що стосується доводів відповідача про зменшення суми заборгованості, яка підлягає з нього стягненню, то суд виходить з наступного. Виходячи зі змісту статей 546,548,549 ЦК України виконання зобов»язання може забезпечуватися відповідно до вимог закону або умов договору, зокрема, неустойкою, яку боржник повинен сплатити в разі порушення зобов»язання. Відповідно до ч. 1 ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов»язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов»язання за кожен дінь прострочення виконання ( частина 3 ст. 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки , встановлений законом, може бути збільшений у договорі ( частина перша ст.. 551 ЦК України). У разі, якщо розмиір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити ( частина третя статті 551 ЦК України). Положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням положень статті 3 цього Кодексу щодо загальних засад цивільного законодавства та частини четвертої статті 10 ЦПК України щодо обов»язку суду сприяти сторонам у здійсненні їхніх прав дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Як вбачається з матеріалів справи розмір боргу за кредитним договору становить : 11499,67 грн., заборгованість по сплаті процентів за користування кредитними коштами 2481,99 грн., яка нарахована відповідно до графіка, який є додатком до кредитного договору, безпосередньо погоджений сторонами. Розмір пені становить: пені у розмірі 0,5% від суми простроченої заборгованості за кожен день прострочення платежу -5174,24 грн., пеня за несплачені проценти 2536,98 грн., штраф у розмірі 50% від суми наданого кредиту 5750,00 грн.( на загальну суму 13461,22 грн.). Враховуючи відсутність факту значного перевищення розміру збитків розміром неустойки, суд приходить до висновку про відсутність підстав для зменшення суми заборгованості за кредитним договором на підставі ст. 551 ЦК України. Що стосується застосування судом строків позовної давності, то суд виходить з наступного. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого права або інтересу. Тобто протягом часу дії позовної давності особа може розраховувати на примусовий захист свого цивільного права чи інтересу судом. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Чинне цивільне законодавство передбачає два види позовної давності загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлена тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Спеціальна позовна давність встановлена законом для окремих видів вимог. Так, спеціальна позовна давність тривалістю в один рік передбачена, зокрема, для вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) пункт 1 частини другої статті 258 ЦК України. Нормою частини третьої статті 267 ЦК України встановлено, що суд застосовує позовну давність лише за заявою сторони у спорі, зробленою до ухвалення судом рішення. Тлумачення частини третьої статті 267 ЦК України, положення якої сформульовано із застосуванням слова "лише" (аналог "тільки", "виключно"), та відсутність будь-якого іншого нормативно-правового акта, який би встановлював інше правило застосування позовної давності, дає підстави для твердження про те, що із цього положення виплаває безумовний висновок, відповідно до якого за відсутності заяви сторони у спорі позовна давність судом не застосовується. Тобто цією нормою встановлені субєктивні межі застосування позовної давності, а саме передбачені випадки, до яких позовна давність не застосовується судом у звязку з відсутністю відповідної заяви сторони у спорі. Таким чином, позовна давність, як загальна, так і спеціальна є диспозитивною, а не імперативною в застосуванні. У справі, яка переглядається, судом встановлено, що [PERSON] із заявою про сплив позовної давності і застосування наслідків її спливу не звертався. Виходячи з основних засад цивільного права, які характеризуються загальним підходом до певної групи цивільних правовідносин, принципу рівності правового регулювання окремого виду правовідносин і аналізуючи норми розділу V ЦК України "Строки та терміни. Позовна давність" у їх сукупності, слід дійти висновку про поширення норми частини третьої статті 267 ЦК України як на загальну, так і спеціальну позовну давність. Отже, без заяви сторони у спорі ні загальна, ні спеціальна позовна давність застосовуватися не може за жодних обставин, оскільки можливість застосування позовної давності повязана лише з наявністю про це заяви сторони. Таким чином, суд за власною ініціативою не має права застосувати позовну давність. Оскільки відповідачем в судовому засіданні не було подано заяву про застосування строків позовної давності, суд приходить до висновку про неможливість його застосування джо даного виду правовідносин. Пункт 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, не підлягає застосуванню до спірних правовідносин, оскільки указана частина статті 11 Закону стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямована на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Аналогічні позиції викладені в правових позиціях Постанов ВСУ № 625 цс 15 та № 239 цс 14. Враховуючи вищезазначені норми права, обставини справи, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог ПАТ «Акціонерно комерційний банк «Капітал» звернулось до [PERSON] із позовною заявою про стягнення заборгованості за кредитним договором. На підставі викладеного,

Outcome: approved