Jurisdiction: civil
Date: 2017-12-19 00:00:00

16.02.2017 року заступник керівника Вознесенської місцевої прокуратури Миколаївської області звернувся до суду з позовом до [PERSON], фермерського господарства "Стоян Василя Вікторовича" про визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом та повернення земельної ділянки. Свої вимоги мотивує тим, що [PERSON] отримав державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52 га для ведення селянського господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, який 08.02.1993 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння за № 210. У звязку із смертю 28.07.2012 року [PERSON] приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] 31.10.2014 року посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 574, згідно якого вищевказану земельну ділянку успадкувала дружина спадкодавця [PERSON] Посилаючись на те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою не входило до складу спадщини померлого та не могло бути успадковане відповідачкою [PERSON], просив суд визнати недійсним та скасувати вищевказане свідоцтво про право на спадщину за законом, зобовязати повернути у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області вищевказану земельну ділянку та стягнути з відповідачів сплачений судовий збір. В судовому засіданні прокурор позовні вимоги підтримав повністю, посилаючись на підстави вказані в позовній заяві, просив їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] та представник відповідачки [PERSON] в судовому засіданні позов не визнали, посилаючись на його необґрунтованість та безпідставність. Вважають, що свідоцтво про право на спадщину є документом, що підтверджує право [PERSON] на відповідне майно та правонаступництво між спадкодавцем та спадкоємицею. Право успадкованого довічного володіння спадкодавця даною земельною ділянкою не оскаржувалося протягом всього часу користування нею та в даному випадку строк позовної давності для таких вимог сплинув. Відповідачка та її представник зауважили, що оскаржуване свідоцтво про право на спадщину видане у відповідності до норм діючого законодавства та Методичних рекомендації щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування земельною ділянкою, затверджених наказом Головного управління юстиції у Миколаївській області №302/04 від 12.11.2014 року. Крім того, до спадкоємиці перейшло лише право користування вказаною земельною ділянкою, а власником даної земельної ділянки залишається держава, тому позовна вимога про повернення земельної ділянки у власність держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області не підлягає задоволенню. Також вважають, що в даному випадку Вознесенська місцева прокуратура перевищила повноваження щодо представництва держави в суді, надані їй Конституцією України, оскільки, ст. 122 ЗК України чітко передбачено, що розпорядниками земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи, а тому позивачем у даній справі має бути саме цей орган. Проте, прокуратура навіть не повідомила розпорядника земельної ділянки про розгляд даної справи. З огляду на вищевикладене, вважають, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, та зважаючи на те, що прокуратура є неналежним позивачем у даній справі, просили позовну заяву залишити без розгляду. Вислухавши прокурора, відповідачку та її представника, вивчивши матеріали справи, встановивши факти та відповідні до них правовідносини, суд приходить до слідуючого. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, [PERSON] підставі рішення районної ради народних депутатів Єланецького району Миколаївської області Української РСР від 10.07.1991 року № 135 видано державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52 га для ведення селянського господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області, який 08.02.1993 року зареєстровано в Книзі записів державних актів на право довічного успадкованого володіння за № 210 (а. с.10). Після смерті [PERSON], померлого 28.07.2012 року, приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори Миколаївської області [PERSON] 31.10.2014 року видано свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАЕ №502133, зареєстроване в реєстрі за № 574. Згідно вказаного свідоцтва [PERSON] успадкувала земельну ділянку площею 52 га, кадастровий номер 4823081700:01:000:0733, призначену для ведення фермерського господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області (а. с. 72, 73). На підставі зазначеного свідоцтва про право на спадщину за законом приватним нотаріусом Єланецької нотаріальної контори [PERSON] 03.11.2014 року внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис про право власності [PERSON] на вказану земельну ділянку, а також вказано, що даний об'єкт відноситься до державної форми власності (а. с. 20-22, 74, 75). Кадастровий номер земельної ділянки 4823081700:01:000:0733 (а. с. 13-15). В судовому засіданні встановлено, що вказана земельна ділянка перебуває у користуванні фермерське господарство "Стоян Василя Вікторовича". В зв'язку з викладеним, ухвалою суду від 09.06.2017 року по даній справі в якості співвідповідача залучено фермерське господарство "Стоян Василя Вікторовича". Так, згідно п. 1.3 нової редакції Статуту фермерського господарства "Стоян Василя Вікторовича", зареєстрованого державним реєстратором Єланецької райдержадміністрації за реєстраційним №15121050007000346 02.07.2012 року, головою вищевказаного фермерського господарства є відповідачка [PERSON] Діючим законодавством України передача земельної ділянки у довічне успадковуване володіння громадянам не передбачена. Земельні ділянки, надані громадянам у довічне успадковуване володіння, перебувають у власності держави. Відповідно до\~ст. 116 ЗК України, громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст. ст.\~116,\~118 ЗК України\~є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно із ч. 1\~ст. 126 ЗК України\~право власності на земельну ділянку посвідчується державним актом, крім випадків, визначених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1225 ЦK України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). У п. 10\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування"роз'яснено, що відповідно до\~ст. 1225 ЦК України\~право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. У порядку спадкування можуть передаватися також право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право користування чужою земельною ділянкою для забудови (суперфіцій), право користування чужим майном (сервітут). Отже, з аналізу зазначених норм матеріального права можна дійти висновку, що до складу спадщини входять усі права та обов'язки, які належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини крім тих, які носять договірний характер, між іншим право (можливість) користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Проте, державний акт на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею, наданою померлому [PERSON] для ведення селянського господарства, надавав лише йому право користування землею. Таке право користування землею припиняється у зв'язку зі смертю особи згідно до ч. 4\~ст. 24 ЦК України, тобто право користування спадкодавця земельною ділянкою не може переходити спадкоємцю навіть за наявності задавнених правовідносин, оскільки діє лише до припинення цивільної правоздатності особи-спадкодавця. Згідно із ч. 1 ст. 407 ЦK України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб. Відповідно до ч. 2\~ст.\~\~407 ЦК України\~ та ч. 2\~ст. 102-1 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ст. ст. 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Разом із тим,\~ ст. 23 Закону України «Про фермерське господарство»\~передбачено, що успадкування фермерського господарства (цілісного майнового комплексу або його частини) здійснюється відповідно до закону. Відповідно до\~ст. 19 Закону України «Про фермерське господарство»\~до складу майна фермерського господарства (складеного капіталу) можуть входити: будівлі, споруди, облаштування, матеріальні цінності, цінні папери, продукція, вироблена господарством в результаті господарської діяльності, одержані доходи, інше майно, набуте на підставах, що не заборонені законом, право користування землею, водою та іншими природними ресурсами, будівлями, спорудами, обладнанням, а також інші майнові права (в тому числі на інтелектуальну власність), грошові кошти, які передаються членами фермерського господарства до його складеного капіталу. Згідно із ч. 1\~ст. 20 зазначеного Закону\~майно фермерського господарства належить йому на праві власності. Член фермерського господарства має право на отримання частки майна фермерського господарства при його ліквідації або у разі припинення членства у фермерському господарстві. Розмір частки та порядок її отримання визначаються статутом фермерського господарства. З вищевикладеного вбачається, що [PERSON] мав на праві довічного успадковуваного володіння спірну земельну ділянку, яка надавалася громадянам, які вели селянське (фермерське) господарство відповідно до\~Земельного кодексу\~УРСР від 18 грудня 1990 року та на підставі\~Закону України від 20 грудня 1991 року «Про селянське (фермерське) господарство», яким і було визначено порядок успадкування такого права володіння спадкоємцями громадянина, який вів селянське господарство. Введеним в дію 13 березня 1992\~року Земельним кодексом України\~не передбачалося право довічного успадковуваного володіння землею, а громадяни мали право на одержання у власність земельної ділянки, в тому числі і для ведення селянського фермерського господарства. Закон України від 19 червня 2003 року «Про фермерське господарство»\~також не містить такої форми володіння землею, як довічне успадковуване володіння, як і чинний\~Земельний кодекс України, прийнятий 25 жовтня 2001 року, не визначає механізми успадкування земельних ділянок, які належали спадкодавцям на такому праві володіння. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що спадкодавець користувався вищезазначеною земельною ділянкою на підставі державного акту на право довічного успадковуваного володіння землею, а не на підставі договору емфітевзису, положеннями якого передбачалась можливість передачі в порядку спадкування права користування чужими земельними ділянками для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а тому згідно вимог частин першої, другої\~статті 407 ЦК України\~у нотаріуса не було правових підстав для видачі спадкоємцю свідоцтва про право на спадщину за законом на користування чужою земельною ділянкою. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52 га для ведення селянського (фермерського господарства) на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області не входило до складу спадкового майна [PERSON], померлого 28.07.2012 року, а тому припинилося зі смертю останнього. Згідно ст. 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Відповідно до пункту 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику у справах спадкування" від 30.05.2008 №7\~свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а й за інших підстав, установлених законом. Враховуючи те, що право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою площею 52 га призначеної для ведення селянського (фермерського) господарства на території Калинівської сільської ради Єланецького району Миколаївської області не входило до складу спадкового майна [PERSON], померлого 28.07.2012 року, суд приходить до того, що воно не могло бути передано у спадщину відповідачці [PERSON], а відтак, і свідоцтво про право на спадщину за законом серії НАЕ № 502133 від 31.10.2014 року, зареєстроване в реєстрі за № 574, на вищевказану земельну ділянку є недійсним. Що стосується позовної вимоги про скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, то суд приходить до того, що у цій частині позову необхідно відмовити, оскільки, за наявності позовної вимоги про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину, вказана вимога є взаємовиключною. Так, згідно ч.ч. 1, 2 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобовязана повернути потерпілому це майно. Особа зобовязана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що вказана земельна ділянка підлягає поверненню її власнику - державі в особі Головного управління Держгеокадастру у Миколаївській області, так як, згідно ст. 122 ЗК України розпорядником земель сільськогосподарського призначення державної власності є центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи. Крім того, п. 2\~Постанови Кабінету Міністрів України від 2 квітня 2002 року № 449 "Про затвердження форми державного акта на право власності на земельну ділянку та державного акта на право постійного користування земельною ділянкою"\~встановлює, що раніше видані державні акти на право приватної власності на землю, державні акти на право власності на землю, державні акти на право власності на земельну ділянку та державні акти на право постійного користування землею залишаються чинними і підлягають заміні у разі добровільного звернення громадян або юридичних осіб. При цьому\~суд зауважує, що діюче законодавство\~не скасовує право успадкованого довічного володіння земельними ділянками, набуте в установленому законодавством порядку. Посилання відповідачки [PERSON] на застосування строків позовної давності у частині оскарження державного акту на право довічного успадковуваного володіння земельною ділянкою суд не приймає до уваги, оскільки, позивачем не ставиться питання про оскарження вищевказаного державного акту. Також суд приймає до уваги доводи представника відповідачки про те, що Вознесенська місцева прокуратура перевищила повноваження, надані їй Конституцією України, щодо представництва держави в даній справі, проте вважає їх безпідставними. Так, за частиною другою статті 4 ЦПК України у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси. Одним із таких органів є прокуратура, на яку п. 3 ч. 1 статті 1311 Конституції України покладено представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Відповідно до ст. 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Ураховуючи викладене та оскільки центральний орган виконавчої влади, діяльність якого спрямовується на здійснення нагляду за дотриманням земельного законодавства, використання та охорони земель усіх категорій і форм власності, родючості ґрунтів позбавлений повноважень на звернення до суду з даним позовом на захист інтересів держави, суд вважає, що прокурор звертається із зазначеним позовом як самостійний позивач в інтересах держави. А тому підстав для залишення позовної заяви без розгляду не вбачає. Враховуючи те, що суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог, то відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідачів на користь прокуратури Миколаївської області сплачений судовий збір при подачі позовної заяви до суду у розмірі 23223,13 грн. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial