Jurisdiction: civil
Date: 2016-02-28 00:00:00

У липні 2015 року [PERSON] звернувся до державного навчального закладу «Дружківський професійний ліцей» (надалі ДНЗ «Дружківський професійний ліцей») з позовом про скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні та моральної шкоди, який під час розгляду справи уточнював декілька разів. В остаточному варіанті уточненої позовної заяви від 2 листопада 2015 року [PERSON] просив суд визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» від 22 червня 2015 року № 57к/тр про його звільнення з роботи у звязку з закінченням строкового трудового договору; визнати незаконним та скасувати наказ в.о. директора ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» від 22 червня 2015 року № 57к/тр про його звільнення з роботи за згодою сторін; визнати незаконною відмову в.о. директора ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» в прийомі його на роботу майстром виробничого навчання за заявою про прийняття на роботу від 5 травня 2015 р (вх. № 196/1.); визнати незаконною відмову в.о. директора ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» в прийомі його на роботу майстром виробничого навчання за заявою про прийняття на роботу від 6 липня 2015 р. (вх. № 48); поновити його на роботі на посаді майстра виробничого навчання ДНЗ «Дружківський професійний ліцей»; стягнути з відповідача 1411 грн. 20 коп., що не були йому сплачені при звільненні за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року за додаткові лекції з дисциплін «електротехніка» та «матеріалознавство» в комерційній групі по спеціальності електрозварник ручної зварки у кількості 18 та 24 академічних годин; стягнути з відповідача на його користь 14 500 грн. 05 коп. заборгованості по надбавці у розмірі 15% посадового окладу за високі досягнення у роботі, передбачені п. 14 п.п. 2 контракту про призначення його директором ліцею; стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 5 травня 2015 року по день прийняття рішення по справі судом з розрахунку середньоденного розміру заробітної плати 196 грн. 40 коп., а також відшкодувати йому моральну шкоду, завдану неправомірними діями відповідача, яку оцінив у 5000 грн. Рішенням Дружківського міського суду Донецької області 08 грудня 2015 року позов [PERSON] до ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» про скасування наказів, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні і моральної шкоди задоволено частково. На користь позивача з ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» стягнуто оплату за додаткові лекції з дисциплін «Електротехника» та «Матеріалознавство» за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року в сумі 1411 грн. 20 коп. за вирахуванням податків та інших обовязкових платежів. В решті позову відмовлено. На вказане рішення [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати як незаконне та необґрунтоване, оскільки судом неправильно встановлено обставини, що мають значення для справи, неправильно досліджено та оцінено докази, а також порушено норми матеріального і процесуального права. В обґрунтування скарги зазначив, що 5 травня 2015 року він подавав заяву про прийняття на роботу майстром виробничого навчання до ДНЗ «Дружківський професійний ліцей», яка залишилась без розгляду. В усній формі йому запропонували укласти строковий трудовий договір, після чого він написав нову заяву, на підставі якої був прийнятий на посаду майстра виробничого навчання по строковому трудовому договору з 7 травня по 30 червня 2015 року. Незважаючи на намір позивача продовжувати працювати на займаній посаді, 22 червня 2015 року наказом № 57к/тр був звільнений у звязку з закінченням терміну строкового договору. При цьому на руки позивачу вручили два накази про звільнення під одним номером, але за різними підставами один за угодою сторін, а інший у звязку з закінчення строкового трудового договору. Жодного з цих наказів на час ухвалення судового рішення відповідач не скасував. В апеляційній скарзі [PERSON] зазначає, що звільнення його з підстав закінчення строкового трудового договору є незаконним, оскільки такий договір, укладений у випадках, не передбачених законодавчими актами, навіть за наявності згоди працівника, слід вважати безстроковим трудовим договором. Крім того, позивач не згоден з рішенням суду, яким йому відмовлено у задоволенні вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу по день прийняття рішення по справі. Посилаючись на Конституцію України, яка гарантує право на працю, та на ст. 22 КЗпП України, що забороняє необґрунтовану відмову у прийнятті на роботі, з посиланням на п. 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів», [PERSON], вважаючи своє звільнення незаконним, обґрунтовує вимоги щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. На його думку суд також незаконно відмовив у задоволенні вимог про стягнення грошової компенсації за завдану моральну шкоду у розмірі 5 000 грн. Просив ухвалити нове рішення, яким заявлені позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Відповідач ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» рішення суду в апеляційному порядку не оскаржував. Сторони були належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, однак в у судове засідання апеляційного суду представник ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» не зявився, подав заяву про розгляд справи у його відсутність. Заслухавши суддю-доповідача, позивача [PERSON] та його представника [PERSON], які наполягали на доводах апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розяснень Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» № 14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до ст. 2 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до ст. 8 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно зясованих обставинах, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені у судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також, якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Судом встановлено, що позивач з 5 січня 2011 року по 6 травня 2015 року працював директором ДНЗ «Дружківський професійний ліцей», звідки звільнився за власним бажанням, наказ від 27 квітня 2015 року № 141-К (а.с. 8). Наказом від 7 травня 2015 року № 42 по ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» на підставі особистої заяви [PERSON] було прийнято на посаду майстра виробничого навчання у групу 7/8 "Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування. Слюсар з ремонту автомобілів" по строковому трудовому договору з 7 травня по 30 червня 2015 року (а.с.14, 18). 22 червня 2015 року відповідач видав наказ № 57 к/тр, за яким [PERSON] було звільнено з посади майстра виробничого навчання з 30 червня 2015 року у звязку з закінченням строку трудового договору (а.с. 31). З усіма наказами працівника було ознайомлено. Разом з тим в матеріалах, долучених до позовної заяви, міститься копія наказу ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» від 22 червня 2015 року № 57 к/тр про звільнення позивача з 30 червня 2015 року з посади майстра виробничого навчання за угодою сторін по п. 1 ст. 36 КЗпП України (а.с. 5); залучені також копія заяви позивача від 5 травня 2015 року про оформлення його на роботу року майстром виробничого навчання у групу електромонтерів (а.с. 19), копія заяви [PERSON] від 6 липня 2015 року про прийняття його на роботу на посаду майстра виробничого навчання у групу «Електромонтер з ремонту та обслуговування електроустаткування. Слюсар з ремонту автомобілів» (а.с. 15). Розглядаючи позов в частині оскарження позивачем відмови керівництвом ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» в прийомі його на роботу майстром виробничого навчання за заявою про прийняття на роботу від 5 травня 2015 р., суд першої інстанції зазначив, що в матеріалах справи мається дві такі заяви. В одній зазначено про прийняття на роботу з 7 травня 2015 року, а в іншій [PERSON] просив укласти з ним трудовий договір на визначений строк (а.с. 14,19). Написання другої заяви з зазначенням строку дії трудового договору, позивач пояснив тим, що в усній формі керівництвом йому було запропоновано укласти саме строковий трудовий договір. У судовому засіданні представник відповідача цю обставину заперечував. Суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у задоволенні цих вимог з тих підстав, що про порушення своїх прав позивач дізнався саме 5 травня 2015 року, коли особисто йому було відмовлено у працевлаштуванні, однак у порушення встановленого ст. 233 КЗпП України тримісячного строку за захистом порушеного права з позовом він звернувся тільки 2 листопада 2015 року, причини пропуску строку при цьому не пояснив. Відмовляючи у задоволенні вимог щодо визнання незаконною відмову адміністрації ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» в прийомі позивача на роботу майстром виробничого навчання за заявою про прийняття на роботу від 6 липня 2015 р., суд першої інстанції зазначив, що наказом по ліцею від 25 серпня 2015 року № 161/1 було створено конкурсну комісію по підбору педагогічних кадрів (а.с. 181), на розгляд якої надійшли заяви двох кандидатів на зайняття вакантної посади майстра виробничого навчання в групу «Електромонтери з ремонту та обслуговування електроустаткування» - [PERSON] та [PERSON] За результатами конкурсу комісія прийняла рішення надати перевагу на зайняття посади майстра [PERSON], виходячи з рівня освіти, професійної діяльності та досвіду роботи. Обрання кандидата на педагогічну посаду за конкурсом відповідає вимогам «Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації», затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744, яке діяло в період виникнення та поширювалось на спірні правовідносини. З огляду на викладене, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки кандидатура [PERSON] на вакантну посаду майстра виробничого навчання не пройшла конкурсного відбору, рішення якого ним не оскаржувалося. Суд також обґрунтовано відмовив позивачу у задоволенні позовних вимог в частині визнання незаконним та скасування наказу в.о. директора ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» від 22 червня 2015 року № 57к/тр про його звільнення з роботи у звязку з закінченням строкового трудового договору. У засіданні суду першої інстанції з приводу цих вимог представник відповідача [PERSON] пояснила, що позивач звернувся до неї з заявою про прийняття на роботу по строковому трудовому договору. Як колишній директор цього закладу він був обізнаний, що наприкінці навчального року оформляти на роботу працівника на невизначений строк є некоректним, оскільки після його закінчення може статися, що на наступний навчальний рік ця посада може стати непотрібною. Саме на цій заяві вона поклала резолюцію та передала заяву до відділу кадрів, та на підставі цієї заяви видано наказ від 7 травня 2015 року № 42к/тр про прийняття [PERSON] на роботу. Відповідно до ч. 2 ст. 23 КЗпП України строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбачених законодавчими актами. Частиною 1 ст. 47 Закону України "Про професійно-технічну освіту" зазначено, що права, обов'язки та соціальні гарантії педагогічних працівників визначаються Законом України "Про освіту" та іншими нормативно-правовими актами. За змістом ч. 3 ст. 54 Закону України "Про освіту" педагогічні та науково-педагогічні працівники приймаються на роботу шляхом укладення трудового договору, в тому числі за контрактом. Прийняття на роботу науково-педагогічних працівників здійснюється на основі конкурсного відбору. Пунктом 10 Положення про обрання та прийняття на роботу науково-педагогічних працівників вищих навчальних закладів третього і четвертого рівнів акредитації, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України від 24 грудня 2002 року № 744 передбачено, що при прийнятті на роботу науково-педагогічних працівників може укладатися безстроковий, строковий трудовий договір, в тому числі контракт. Термін строкового трудового договору встановлюється за погодженням сторін. Вносити пропозиції щодо терміну трудового договору має право кожна із сторін. З урахуванням наведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду, що між сторонами було укладено строковий трудовий договір, що відповідає чинному законодавству, з огляду на що підстав для задоволення заявлених вимог про визнання незаконним та скасування наказу адміністрації ДНЗ «Дружківський професійний ліцей» від 22 червня 2015 року № 57к/тр про звільнення з роботи у звязку з закінченням строкового трудового договору та поновлення [PERSON] на роботі на посаді майстра виробничого навчання у суду не було. Розглядаючи вимогу [PERSON] щодо стягнення з відповідача на його користь 14 500 грн. 05 коп. заборгованості по надбавці у розмірі 15% посадового окладу за високі досягнення у роботі, передбачені п. 14 п.п. 2 контракту, що укладався з ним як директором ліцею, суд зазначив, що за штатними розписами 2011 2015 р.р., завірених керівником та головним бухгалтером ліцею, та затверджених заступником начальника управління освіти і науки Донецької облдержадміністрації, у спеціальному фонді така надбавка не передбачалась, тому підстави для її нарахування та стягнення на користь позивача відсутні. Рішення суду в цій частині є обґрунтованим, відповідає обставинам справи та ґрунтується на законі. Задовольняючи позовні вимоги в частині стягнення заборгованості у сумі 1411 грн. 20 коп., що не були виплачені позивачу при звільненні за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року за додаткові лекції з дисциплін «електротехніка» та «матеріалознавство» зі спеціальності електрозварник ручної зварки у кількості 18 та 24 академічних годин, суд першої інстанції зазначив, що відповідач наявність заборгованості у цій сумі не оспорював, однак вину в цьому ліцею не визнавав, оскільки в період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року [PERSON], перебуваючи на посаді директора, допустив нецільове використання коштів, які надішли на спецфонд ліцею в якості оплати за вказані курси, та з яких мала бути сплачена заробітна плата викладачам цих комерційних груп. Він використав ці кошти на оплату земельного податку, а заробітна плата за лекції в цих групах викладачам не виплачено. Рішення суду у частині стягнення заробітної плати у розмірі 1411 грн. 20 коп. не оскаржено. Погоджуючись з рішенням суду першої інстанції в цій частині, апеляційний суд вважає безпідставною відмову суду у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по вказаній сумі, як то передбачено ст. 117 КЗпП України, згідно якої в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Спору між сторонами по розміру суми заборгованості за додаткові лекції з дисциплін «електротехніка» та «матеріалознавство» за період з жовтня 2014 року по лютий 2015 року між сторонами не виникло, а обовязок повного розрахунку з працівником при звільненні лежить на підприємстві, установі чи організації в день його звільнення. З огляду на викладене вимоги позивача в цій частині слід задовольнити у повному обсязі. Стягуючи з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку, апеляційний суд виходить із наступного: Відповідно до пункту 2 Постанови КМ України "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 8 лютого 1995 року № 100, середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Позивач був звільнений з посади директора ліцею з 6 травня 2015 року (а.с. 8, 10(зворот)). Для обчислення середньої заробітної плати позивача необхідно виходити з виплат за березень і квітень 2015 року. В березні заробітна плата позивача складала 2 608 грн. 84 коп. ( 21 робочий день), за квітень 3 985 грн. (21 робочий день) (а.с. 12). Згідно з пунктом 8 вказаного Порядку, середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Середньоденна заробітна плата позивача складає 156 грн. 99 коп. (2608,84 + 3985 = 6 593,84 : 42 = 156,99). Час затримки розрахунку складає з 7 травня 2015 року по 25 лютого 2016 року. Середня заробітна плата позивача за час затримки розрахунку за цей період складає 32 182 грн. 95 коп., виходячи із розрахунку: У 2015 році кількість робочих днів у травні 16, червні 20, липні 23, серпні 20, вересні 22, жовтні 22, листопаді 21, грудні 23; У 2016 році кількість робочих днів у січні 19, лютому - 19. Всього час затримки розрахунку складає 205 днів. 156,99 х 205 = 32 182 . 95. Із наведеного вбачається, що судом першої інстанції безпідставно було відмовлено у задоволенні вимог позивача про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, був неправильно заснований матеріальний закон, а тому відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України рішення суду в цій частині підлягає зміні і з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку у розмірі 32 182 грн. 95 коп. Що стосується рішення суду першої інстанції про відмову у задоволенні заявлених вимог про визнання незаконним та скасування наказу № 57 к/тр від 22 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи за згодою сторін з тих підстав, що фактично звільнення відбулося через закінчення строку трудового договору, про що є запис в трудовій книжці [PERSON] і наявність цього наказу не порушує його прав, апеляційний суд зазначає наступне. Наказ по підприємству, установі, організації є видом розпорядчого документа, який видається від імені суб?єкту нормотворення. Вносити зміни до наказу або скасовувати його має право той орган, який видав наказ. До компетенції судових інстанцій відноситься лише вирішення питання щодо законності виданих наказів. Наявність двох наказів про звільнення робітника з роботи за різними підставами діючими нормами права, що регулюють трудові відносини, не передбачена, з огляду на що апеляційний суд ухвалює рішення суду в частині відмови у визнанні незаконним наказу № 57 к/тр від 22 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи за згодою сторін скасувати і визнати вказаний наказ незаконним з приведених обставин. Оскільки мало місце порушення передбачених законом прав працівника, що вимагало від позивача додаткових зусиль для організації свого життя, призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих звязків то згідно ст.237? КЗпП України у позивача є право вимагати відшкодування моральної шкоди. При визначені суми відшкодування моральної шкоди слід керуватися принципами розумності і справедливості, як того вимагає ст.41 Конвенції про захист прав людини і основних свобод. Враховуючи викладене, а також ступінь порушень життєвих стосунків і характер додаткових зусиль для організації життя позивача, апеляційний суд вважає, що позовні вимоги у цієї частині підлягають частковому задоволенню, та з відповідача підлягає стягненню сума моральної шкоди в розмірі 200 грн. Таким чином, оскільки, ухвалюючи рішення про відмову у стягненні з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відмовляючи у стягненні моральної шкоди, а також у задоволенні заявлених вимог про визнання незаконним та скасуванні наказу № 57 к/тр від 22 червня 2015 року про звільнення позивача з роботи за згодою сторін, суд першої інстанції порушив норми матеріального права та допустив невідповідність висновків суду обставинам справи, то рішення суду в цій частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення цих вимог.

Outcome: partial