Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-20 00:00:00

06.06.2016 року до Октябрського районного суду м. Полтави надійшла позовна заява [PERSON] , відповідно до якої остання прохала суд визнати за нею право власності на квартиру за адресою [ADDRESS] . В обгрунтування позову зазначено, що зборами трудового колективу Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування» від 02.02.2006 року, їй, як працівнику, було вирішено виділити для проживання житло. На підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 19.04.2006 року № 154 [PERSON] видано ордер № 154 від 13.05.2006 року на проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] . Оскільки змінами у ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» від 23.12.2010 р. було фактично знято мораторій на приватизацію об`єктів житлового фонду державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту НАК «Нафтогаз», її дочірніх підприємств та підприємств, заснованих за участю зазначеної компанії, позивач виявила бажання на приватизацію виділеної їй квартири. Для реалізації свого конституційного права на приватизацію житла, неодноразово зверталась із письмовими заявами до Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування», а також ПАТ «Укргазвидобування» та НАК «Нафтогаз», а також зверталась із заявами до Верховної ради України та Адміністрації президента з метою сприяння реалізації нею свого права на приватизацію житла. Однак, фактично, за відсутності законодавчо встановлених заборон, приватизація позивачем квартири стримувалась обставинами процедурного характеру, що і стало підставою звернення позивача [PERSON] до суду із вказаним позовом. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 24.05.2017 року до участі у справі в якості третіх осіб залучено Полтавську міську раду та Управління майном комунальної власності виконавчого комітету Полтавської міської ради. 04.12.2018 року справу прийнято в провадження суддею Октябрського районного суду м. Полтави Материнко М.О., розгляд справи призначено спочатку у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 14.03.2019 року відмовлено у закритті провадження у справі за клопотанням представника відповідача, а також залучено до участі у справі правонаступника позивача [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме - [PERSON] , що є єдиним спадкоємцем після померлої [PERSON] (т. 1 а.с. 64). 26.03.2019 року до суду від представника відповідача надійшов відзив на позов, відповідно до якого останній повністю заперечував проти позову. В обгрунтування заперечень зазначено, що спірна квартира не увійшла до складу спадщини, оскільки за життя [PERSON] не набула права власності на неї та не отримала правовстановлюючого документу. Також, зазначено, що ст. 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» було встановлено мораторій на відчуження основних фондів державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту. У зв`язку із мораторієм [PERSON] не мала правових підстав на приватизацію спірної квартири, відповідно, у спадкоємців відсутні підстави для правонаступництва. У відзиві також зазначено, що позивачем не доведено, що спірна квартира є державним або комунальним майном, а також законодавством не передбачено порядок реалізації громадянами свого права на приватизацію житла у судовому порядку. Таким чином, представником відповідача зазначено про відсутність порушеного права позивача та невірно обраний ним спосіб захисту. Інші письмові заяви по суті справи, відповідно до вимог ст. 174 ЦПК України, до суду від учасників справи не надходило. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 11.06.2019 року закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] у судове засідання 17.02.2020 року не з`явилась, в матеріалах справи наявні заяви від позивача про розгляд справи за її відсутності. 17.02.2020 року на електронну адресу суду від адвоката Ольшанської О.Б. в інтересах позивача надійшла заява про розгляд справи за її відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Представник відповідача Горошко Т.М. у судовому засіданні заперечувала проти позову, прохав відмовити у задоволенні позову. В матеріалах справи наявна заява від 18.04.2019 року представника третьої особи - Управління майном комунальної власності Виконавчого комітету Полтавської міської ради, відповідно до якої останній прохав розглянути справу за відсутності представника, при вирішенні справи покладається на розсуд суду. Представники третіх осіб - Полтавської обласної державної адміністрації та Полтавської міської ради, у судове засідання 17.02.2020 р. не з`явились, будучи належним чином повідомлені судом про дату, час і місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомляли, жодних заяв чи клопотань на адресу суду від останніх не надходило. Суд, заслухавши думку представника відповідача, дослідивши матеріали справи, письмові заяви сторін по суті справи, зібрані у справі докази, надавши оцінку доказам в їх сукупності, встановив наступне. На підставі рішення виконавчого комітету Полтавської міської ради від 19.04.2006 року № 154, [PERSON] видано ордер № 154 від 13.05.2006 року на проживання у квартирі за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с. 7, 9, 73). З довідки Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» ПАТ «Укргазвидобування» від 18.05.2016 року № 1108 та довідки про склад сім`ї від 16.08.2010 року вбачається, що [PERSON] проживала та була зареєстрована за адресою [ADDRESS] (т. 1 а.с.11-12). Судом встановлено, що будинок по [ADDRESS] знаходиться на балансі Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» АТ «Укргазвидобування», інвентаризаційний номер № [NUMBER] , що вбачається з довідки Полтавського відділення бурових робіт Філії Бурове Управління «Укрбургаз» (т. 1 а.с. 66). Житловий фонд за вказаною адресою належить на праві власності АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України». Судом встановлено, що [PERSON] за життя виявила бажання приватизувати надану їй квартиру, у зв`язку із чим зверталась із відповідними письмовими заявами до власника та балансоутримувача вказаного житлового будинку. Разом із тим, з метою сприяння у реалізації права на приватизацію [PERSON] зверталась із письмовими зверненнями до Верховної ради України та Міністерства палива та енергетики України, з питаннями щодо мораторію на відчуження житлового фонду Укргазвидобування. Так, з листа першого заступника голови Спеціальної комісії з питань приватизації Верховної Ради України від 23.04.2009 року № 04-38/17-174 (87212), що наданий на звернення гр. [PERSON] , останню було повідомлено, що Верховною Радою України 17.02.2009 року прийнято Закон України «Про внесення зміни до статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт» щодо зняття заборони на приватизацію житлового фонду державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту», який набрав чинності, отже будь-яких законодавчих перепон для реалізації права на приватизацію не існує (т. 1 а.с. 8). Тобто, до внесення змін у Закон України «Про трубопровідний транспорт», а саме доповнення закону абзацом 4 статті 7 Закону України «Про трубопровідний транспорт», законодавчо був встановлений мораторій на приватизацію житлового фонду державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту. Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про трубопровідний транспорт" щодо реформування нафтогазового комплексу» від 17.02.2009 року № 993-VI (що набрав чинності 11.03.2009 року), було доповнено частину 4 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" законодавчим положенням наступного змісту: "Дія цієї частини не поширюється на об`єкти житлового фонду державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту". Так, судом було достовірно встановлено із відповіді ДК «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України» (правонаступником якого є ПАТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», а у подальшому - АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України») № 2/2-08-3118 від 28.04.2011 року (т. 1 а.с. 150), що [PERSON] 28.03.2011 року зверталась до ДК «Укргазвидобування», як власника житлового фонду, із вимогою щодо приватизації наданої їй для проживання квартири. Вказаним листом було повідомлено останню про передачу житлового фонду до комунальної власності (при згоді міської ради прийняти на баланс зазначений будинок), після чого мешканці будинку можуть звернутися до спеціального органу з приватизації. Така згода була надана у 2007 році рішенням двадцятої сесії п`ятого скликання Полтавської міської ради від 25.10.2007 року на прийняття в комунальну власність міста від Полтавського відділення бурових робіт БУ «Укрбургаз» жилих будинків по [ADDRESS] загальною площею 6121,3 кв. м. та [ADDRESS] загальною площею 4349 кв. м. із зарахуванням їх на баланс ГЖЕД-5 (т. 1 а.с. 72). Однак, докази фактичної передачі у власність територіальної громади вказаного житлового будинку, не надано до суду. Щодо подальших змін у законодавстві, судом було встановлено, що у подальшому Законом України «Про внесення зміни до статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" щодо розпорядника об`єктами житлового фонду» від 23.12.2010 № 2887-VI третє речення частини 4 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" (зміни набрали чинності з 13.01.2011 року) викладено в такій редакції: "Дія цієї частини не поширюється на об`єкти житлового фонду державних підприємств магістрального трубопровідного транспорту, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", її дочірніх підприємств та підприємств, заснованих за участю зазначеної Компанії". Таким чином, станом на момент звернення [PERSON] 28.03.2011 року до власника житлового фонду, яким є АТ «Укргазвидобування» НАК «Нафтогаз України», будь-яких законодавчих заборон (мораторію) на приватизацію державного житлового фонду не існувало, однак рішення про приватизацію квартири або про відмову у приватизації фактично прийнято не було. Фактично [PERSON] і не було відмовлено власником у приватизації квартири, та, в той же час, і не було прийнято рішення про приватизацію наданої їй для проживання квартири, у зв`язку із чим остання знов таки продовжила листування з власником та балансоутримувачем вказаного житлового будинку. Згідно зі статтею 345 ЦК України фізична або юридична особа може набути право власності у разі приватизації державного майна та майна, що є в комунальній власності; приватизація здійснюється у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 1 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» (що також підлягає застосуванню до спірних правовідносин) приватизація державного житлового фонду здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Відповідно до ч. 3 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Відповідно до ч. 11 ст. 8 Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду» спори, що виникають при приватизації квартир (будинків) державного житлового фонду, вирішуються судом. За захистом свого майнового права [PERSON] звернулась до суду 06.06.2016 року, вимагаючи визнання за нею права власності на спірну квартиру, посилаючись на те, що приватизація стримується лише процедурними питаннями, які не вирішуються протягом тривалого часу. Зміни у статтю 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт", відповідно до яких було запроваджено у процес приватизації необхідність отримання погодження Кабінету Міністрів України, були внесені Законом України «Про внесення змін до Закону України "Про трубопровідний транспорт" щодо реформування нафтогазового комплексу» від 13.04.2012 року № 4658-VI (чинність з 06.05.2012 року). Вказаними змінами частину 4 статті 7 Закону України "Про трубопровідний транспорт" було доповнено трьома законодавчими положеннями наступного змісту: Абзац 4: "Приватизація державних підприємств, дочірніх підприємств Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, забороняється". Абзац 5: " Відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, а також підприємств, установ, організацій, утворених внаслідок їх реорганізації, передача їх з балансу на баланс, у концесію, оренду, лізинг, заставу, управління, до статутного фонду інших юридичних осіб, вчинення інших правочинів, що можуть призвести до відчуження основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі цих підприємств, а також основних фондів та акцій Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", дочірніх та заснованих нею підприємств, забороняється, крім випадків, коли результатом таких дій є: передача основних фондів, акцій та часток у статутному капіталі таких підприємств виключно бюджетній установі, державному підприємству або акціонерному товариству, 100 відсотків акцій якого перебуває в державній власності України; створення державних підприємств або акціонерних товариств, 100 відсотків акцій та часток у статутному капіталі яких перебуває в державній власності України". Абзац 6: "Дія частини шостої цієї статті не поширюється на відчуження основних фондів державних підприємств, що провадять діяльність з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, Національної акціонерної компанії "Нафтогаз України", її дочірніх та заснованих нею підприємств, що не використовуються у процесі провадження діяльності з транспортування магістральними трубопроводами і зберігання у підземних газосховищах, яке здійснюється за погодженням з Кабінетом Міністрів України". Оскільки до спірних правовідносин підлягає застосуванню закон, який діяв на момент виникнення таких спірних правовідносин, суд дійшов висновку, що з моменту звернення [PERSON] 28.03.2011 року до власника житлового фонду та до моменту спливу передбаченого законом місячного строку для прийняття рішення про приватизацію за її заявою, Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про трубопровідний транспорт" щодо реформування нафтогазового комплексу» від 13.04.2012 року № 4658-VI не набрав чинності. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що за життя [PERSON] виявила бажання приватувази надану її на законних підставах для проживання квартиру, звернулась до власника із заявою про приватизацію цієї квартири, однак, за відсутності існування на той час законодавчих заборон на відчуження житлового фонду (мораторію), а також внесених Законом України змін від 13.04.2012 року № 4658-VI щодо погодження Кабінету Міністрів України, - рішення про приватизацію квартири прийняте не було. [INFO] [PERSON] померла, після смерті якої приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Гризуновою О.В. було відкрито спадкову справу № 19/2016, в межах якої єдиною спадкоємицею померлої є [PERSON] (т. 1 а.с. 94). Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Відповідно до статей 1216, 1218 ЦК України, позивач, як єдиний спадкоємець після смерті своєї матері, є спадкоємцем всіх прав та обов`язків, що належали останній на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті. Пленум Верховного Суду України в частині п`ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначив, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Відповідно до постанови Пленуму Верховного суду України від 11.12.2013 року № 6-121цс13 зазначено, що існує неоднакове застосування касаційним судом одних і тих самих норм матеріального права, а саме: статей 5, 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" та статей 1216, 1218 Цивільного кодексу України потягло ухвалення різних за змістом судових рішень у подібних правовідносинах. Вирішуючи питання про усунення розбіжностей у застосуванні судом касаційної інстанції норм матеріального права, Судова палата у цивільних справах Верховного Суду України виходила із наступного. Пленум Верховного Суду України в частині п`ятій пункту 13 постанови від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" зазначив, що в разі непередання квартири (будинку) у власність наймачеві, його спадкоємці вправі вимагати визнання за ними права власності на неї лише в тому разі, коли наймач звертався з належно оформленою заявою про це до відповідного органу приватизації або власника державного чи громадського житлового фонду, однак вона не була розглянута в установлений строк або в її задоволенні було незаконно відмовлено за наявності підстав і відсутності заборон для передачі квартири наймачеві. Отже, право на приватизацію квартири, яка належить до державного житлового фонду, мають особи, які постійно проживають у цій квартирі. Для отримання права власності на житло особа повинна звернутись до відповідного органу приватизації з належно оформленою заявою, яка підлягає розгляду вказаним органом у строк, передбачений чинним законодавством. У тому разі, коли громадянин, який висловив волю на приватизацію займаної ним квартири, помер до прийняття компетентним органом рішення про приватизацію, але після збігу встановленого частиною третьою статті 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" строку, до його спадкоємців у порядку спадкування переходить право вимагати визнання за ними права власності на таку квартиру. Про саме таке застосування Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" йдеться в пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності". Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Враховуючи встановлені судом фактичні обставини правовідносин, що виникли між сторонами, суд дійшов висновку, і вважає доведеним той, факт, що на час спірних правовідносин з приватизації житла, [PERSON] , як така, що правомірно набула право користування квартирою за адресою [ADDRESS] , за життя реалізувала своє майнове право на приватизацію вказаної квартири, звернувшись до власника вказаного житлового фонду, який у передбачений законом місячний строк не прийняв жодного рішення по суті приватизації за відсутності законодавчих заборон та обмежень, а тому спадкоємець, правонаступник позивача - [PERSON] , успадкувала право вимагати визнання за нею права власності на таку квартиру. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, враховуючи задоволення позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума сплаченого позивачем при зверненні до суду судового збору у розмірі 580,00 грн.

Outcome: approved