Jurisdiction: civil
Date: 2021-11-10 00:00:00

Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось в суд із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на їх користь три відсотки річних від простроченої суми заборгованості та інфляційні втрати за період з 06.10.2014 року до 10.08.2021 року в сумі 405340 грн. 32 коп., що складається з 3% річних становлять 116478, 53 грн., інфляційні збитки 288861, 79 грн. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що 30.10.2007 між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та [PERSON] укладено кредитний договір №490050793 відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 37609 доларів США 06 цент., а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути кредит, виплачувати Кредитору проценти, неустойки та інші виплати передбачені цим договором. Кредитор свої зобов`язання за Кредитним договором виконав в повному обсязі надавши кредитні кошти позичальнику. Однак позичальник свої зобов`язання за Кредитним договором належним чином не виконав, в результаті чого утворилась зоборгованість. 06.10.2014 року рішенням Сихівського районного суду м. Львова №464/5027/14 стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ "Альфа-Банк" заборгованість за кредитним договором №490050793 у розмірі 1293025 грн. 03 коп. Відповідно до п. 2.1 Кредитного договору позичальник отримав кредитні кошти у розмірі 37609 доларів США 06 цент. Згідно розрахунку за період з дати ухвалення рішення про стягнення заборгованості (06.10.2014 року по дату подання позовної заяви з обмеженням в три останні роки, які передували подачі такого позову три проценти річних становить 116478, 53 коп. та інфляційні витрати у розмірі 288861, 79 грн. Загалом розмір компенсаційних санкцій, передбачених ч.2 ст. 625 ЦК України, які мають бути застосовані до відповідача у зв`язку із простроченням виконання грошового зобов`язання за кредитним договором №490050793 від 30.10.2007 року, становить 405340 грн. 32 коп. Просять позовні вимоги задовольнити. Ухвалою від 15 вересня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судове засідання позивач явку уповноваженого представника не забезпечив, хоча належним чином був повідомленим про дату, час та місце проведення судового засідання. 27.10.2021 від представника позивача Акціонерного товариства «Альфа-Банк» - Стеценко М.В. до суду надійшло клопотання, в якому зазначає, що позов підтримує, просить розглядати справу за їх відсутності на підставі наявних матеріалів та доказів, у разі повторної неявки відповідача постановити заочне рішення. В судове засідання відповідач не з`явився, хоча про дату, час та місце розгляду справи повідомлялися належним чином, у зазначений строк в ухвалі від 15.09.2021 про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі не надав суду відзив на позовну заяву без поважних причин. У зв`язку з неявкою у судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, суд у відповідності до ст. 280 ЦПК України постановив здійснювати розгляд справи в заочному порядку на підставі наявних у справі доказів. У зв`язку із неявкою у судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється згідно із вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України. З`ясувавши обставини, на які посилаються учасники справи, та дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного висновку з огляду на таке. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Відповідно до ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст.13 ЦПК України). Відповідно до вимог ст.11 ЦК України підставою для виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини.Згідно з вимогами ст.14 ЦК України цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Як вбачається із матеріалів справи 30.10.2007 року між Закритим акціонерним товариством "Альфа-Банк" та громадянином [PERSON] було укладено Договір кредиту № 490050793 відповідно до умов якого Кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит в сумі 37609 доларів США 06 цент., а позичальник зобов`язався в порядку та на умовах визначених кредитним договором повернути кредит, виплачувати Кредитору проценти, неустойки та інші виплати передбачені цим договором. В порушення умов Кредитного договору №490050793 від 30.10.2007 року Відповідач свої зобов`язання перед банком не виконав, в результаті чого, у нього утворилась заборгованість. Заборгованість відповідача, добровільно сплачена не була, у зв`язку з чим Банк звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості. Рішенням Сихівським районним судом м. Львова від 06.10.2014 року винесено рішення про стягнення з [PERSON] 1 293 025 грн. 03 коп. заборгованості згідно вищевказаного Договору кредиту №490050793 від 30.10.2007року. Дана заборгованість виникла у зв`язку з невиконанням відповідачем умов вищевказаного кредитного договору від 30.10.2007 року. Згідно ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.18 ЦПК України судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і за її межами. У своєму позові, як на підставу задоволення позовних вимог, Позивач покликається на ту обставину, що відповідач не виконав свого зобов`язання, а тому на підставі ст.625 ЦК України має право на отримання трьох відсотків річних від простроченої суми за період з 06.10.2014 року по 10.08.2021 року у розмірі 116478, 53 грн. та інфляційних збитків, нарахованих за цей же період у розмірі 288861, 79 грн., а всього на загальну суму 405340, 32 грн. Статтею 625 ЦК України врегульовано правові наслідки порушення грошового зобов`язання, які мають особливості. Так, відповідно до наведеної норми боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Формулювання статті 625 ЦК України, коли нарахування процентів тісно пов`язується із застосуванням індексу інфляції, орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер відповідних процентів, а тому 3 % річних не є неустойкою у розумінні положень статті 549 цього Кодексу. Отже, за змістом наведеної норми закону нараховані на суму боргу інфляційні втрати та 3% річних входять до складу грошового зобов`язання і вважаються особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування ним утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. У постанові від 01.06.2016 у справі №910/22034/15 Верховний суд дійшов такого правового висновку, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3% річних від простроченої суми в ідповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України. Згідно статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показами свідків. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Правовий аналіз положень норм Цивільного кодексу України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За наведеного, оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і трьох процентів річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.11.2019 року у справі № 127/15672/16-ц прийшла до висновку про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. В своїй позовній заяві, Позивач просить суд стягнути з відповідача трьох процентів річних від простроченої суми 116478, 53 грн. за період з дати ухвалення рішення (06.10.2014 року) до моменту подання позовної заяви (10.08.2021 року). Враховуючи викладене, позов АТ «Альфа-Банк» до [PERSON] , підлягає задоволенню в частині стягнення з відповідача трьох процентів річних на підставі ч.2 ст.625 ЦК України в розмірі 116478, 53 грн. Щодо позовних вимог позивача про стягнення інфляційних втрат, суд приходить до наступного висновку. Статтею 99 Конституції України передбачено, що грошовою одиницею України є гривня. Гривня є законним платіжним засобом на території України. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (стаття 192 ЦК України). Згідно зі статтею 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці Україні - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до статті 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Гривня, як національна валюта вважається єдиним законним платіжним засобом на території України. Ч.2 ст. 533 ЦК України допускає, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Згідно ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Щодо посилання представника позивача у позовній заяві на те, що позивач звертався з вимогою про стягнення заборгованості з відповідача за кредитним договором №490050793 від 30.10.2007 року у розмірі 1 293 025 гривень саме у національній валюті, а отже скористався своїм процесуальним правом обирати валюту зобов`язання та зміни її в національну, а тому має право на інфляційні втрати, є необґрунтованими, оскільки можливість стягнення інфляційних втрат залежить від вираження валюти у самому договорі, а не від стягнення судом кредиту відповідно до обмінного курсу гривні на відповідну дату. Так, предметом укладеного між сторонами кредитного договору від 30 жовтня 2007 року є грошові кошти, виражені в іноземній валюті (37609, 06 доларів США 06 центів), то передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки індексації внаслідок знецінення підлягає лише національна валюта України - гривня, тоді як іноземна валюта, яка передбачена умовами договору, індексації не підлягає (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.03.2019 року у справі № 761/11976/16-ц). За наведеного, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінив їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, суд приходить висновку про необхідність задоволення поданого позову частково. За ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Як вбачається із матеріалів справи позивач при зверненні до суду сплатив судовий збір у розмірі 6080, 11 грн., тому з відповідача слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що становить 1747, 18 грн.

Outcome: partial