Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-09 00:00:00

Товариство з обмеженою відповідальністю "Колекторська компанія "Вердикт" в особі [PERSON] звернулось до суду з позовом до [PERSON], Державної реєстраційної служби України, в якому просить : в рахунок виконання основного зобов"язаня щодо оплати заборгованості у розмірі 20536,06 дол. США, що згідно курсу НБУ складає 164144,72 грн. за Кредитним договором № 11077080000 від 14.11.2006 року, укладеним між АКІБ "УКРСИББАНК" та [PERSON], звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме : квартиру, загальною площею: 66,4 кв.м., житловою площею: 38,8 кв.м., місце знаходження застави : Рівненська область.,м. Рівне вул. 6-та Гвардійська [ADDRESS], шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність тап визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ "Дельтабанк" (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: 01001, Київська обл. м. Київ, вул. Щорса, буд 36 корп. Б) на підставі Договору іпотеки № 30533 від 14.11.2006 року, укладеного між АКІБ "Укрсиббанк" та [PERSON]; зобов"язати Державну реєстраційну службу України (вул. Марини Раскової, 15 м. Київ, 02660) здійснити державну реєстрацію права власності на квартиру загальною площею: 66,4 кв.м., житловою площею: 38,8 кв.м., місце знаходження застави : Рівненська область.,м. Рівне вул. 6-та Гвардійська [ADDRESS] за ПАТ "Дельта Банк"; припинити право власності іпотекодавця [PERSON], в тому числі право володіння, користування та розпорядження квартирою загальною площею: 66,4 кв.м., житловою площею: 38,8 кв.м., місце знаходження застави : Рівненська область.,м. Рівне вул. 6-та Гвардійська [ADDRESS]; припинити право користуавання житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою : [INFO], вул. 6-та Гвардійська[ADDRESS]; виселити з квартири яка розташована за адресою : Рівненська обл., м. Рівне, вул. 6-та Гвардійська[ADDRESS] іпотекодавця [PERSON] та усіх інших мешканців, які проживають і зареєстровані за вказаною адресою; стягнути на користь ПАТ "Дельта банк" (ЄДРПОУ: 34047020, місцезнаходження: 01001, Київська обл. м. Київ, вул. Щорса, буд 36 корп. Б) витрати по сплаті судового збору у розмірі 1641,45 грн. з [PERSON]. До початку судового засідання Позивач на підставі ст. 27 та п. 5 ч. 1 ст. 207 ЦПК України уточнив позовні вимоги та просив залишити без розгляду позовну вимогу, про зобов"язання Реєстраційної служби щодо здіснення державної реєстрації права власності на квариру № 50, по вул. 6-та Гвардійська у будинку № 6 у місті Рівне за Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк". Позивач свої позовні вимоги обгрунтовує тим, що 14 листопада 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 11077080000. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримала кредит у сумі 20 000 доларів США, який зобов"язалася повернути у повному обсязі в строк до 10 листопада 2026 року або достроково зі сплатою 11,30% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов"язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець [PERSON] передала в іпотеку нерухоме майно, а саме : квартиру загальною площею: 66,4 кв.м., житловою площею: 38,8 кв.м., місце знаходження застави : Рівненська область.,м. Рівне вул. 6-та Гвардійська [ADDRESS]. На підставі рішення загальних зборів акціонерів від 27 жовтня 2009 року АКІБ "Укрсиббанк" змінило назву на ПАТ "Укрсиббанк", яке є правонаступником усіх прав та зобов"язань АКІБ "Укрсиббанк". 08 грудня 2011 року, своє право вимоги, що виникло з кредитного договору у ПАТ "Укрсиббанк", останнім передано ПАТ "Дельта Банк", інтереси якого представляє на підставі довіреності ТзОВ "Колекторська компанія "Вердикт". Через неналежне виконання умов кредитного договору у позичальника станом на день пред"явлення позову утворилась заборгованість у розмірі 20536,06 доларів США, що згідно курсу НБУ на день подачі позову сладає 164 144,72 грн. Просить суд, в рахунок виконання основного зобов"язання щодо оплати заборгованості звернути стягнення на предмет іпотеки, шляхом передачі іпотекодержателю вказаного предмету іпотеки у власність та визнання на нього права власності за іпотекодержателем ПАТ "Дельта Банк", припинити право власності іпотекодавця, в тому числі право володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки, припинити право користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою [INFO] Гвардійська 6 кв. 50, виселити з квартири № 50 по вул. 6-та Гвардійська в м. Рівне іпотекодавця та всіх мешканців, які проживають та зареєстровані за вказаною адресою та стягнути судовий збір. У судовому засіданні представник позивач [PERSON] заявлені позовні вимоги підтримала і просила позов задовольнити з підстави викладених у позовній заяві. Представники відповідача у судовому засіданні позовні вимоги не визнали і пояснили, що у ПАТ "Дельта Банк" відсуті законні підстави стверджувати про набуття прав нового кредитора за кредитним договором. А, предявлений ПАТ «Дельта банк», позов про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки за кредитним договором № 11077080000 від «14» листопада 2006 року, не відповідає способу захисту та не може бути вирішений судом оскільки, суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом, позивачем не надано суду оцінку майна, що є предметом іпотеки. Крім того, позов підписано та представництво інтересів від імені позивача здійснювалось представником, який не мав належних повноважень на ведення даної справи в суді. Просять відмовити у задоволенні позову. Заслухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов не обгрунтований та не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Відповідно до ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду із захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених ст. 61 цього Кодексу. Судом встановлено, що 14 листопада 2006 року між АКІБ "Укрсиббанк" та [PERSON] укладено кредитний договір № 11077080000. Відповідно до умов вказаного договору [PERSON] отримала кредит у сумі 20 000 доларів США, який зобов"язувалась повернути у повному обсязі в строк до 10 листопада 2026 року або достроково зі сплатою 11,30% річних за користування кредитом. З метою забезпечення виконання грошових зобов"язань за вказаним кредитним договором іпотекодавець [PERSON] передала у іпотеку нерухоме майно, а саме: квартиру загальною площею 66,4 кв.м., житловою площею 38,8 кв.м., за адресою : м. Рівне вул. 6-та Гвардійська 6 кв. 50 (договір іпотеки № 30533 від 14 листопада 2006 року). Відповідно до п. п. 4.1.1-4.1.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель має право на звернення стягнення на предмет іпотеки у разі порушення іпотекодавцем будь-якого зобов"язання за цим договором або будь-якого зобов"язання, що забезпечено іпотекою в інших випадках відповідно до діючого законодавства. Згідно умов договору іпотеки позивач має право у разі невиконання зобов"язань, забезпечених іпотекою, одержати задоволення за рахунок предмету іпотеки. Крім того, як стверджує позивач, право вимоги до [PERSON], за укладеним нею кредитним договором № 11077080000 від 14 листопада 2006 року, виникло у банку на підставі укладеного 08 грудня 2011 року, між ПАТ "Укрсиббанк", та ПАТ "Дельта Банк" Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року. Однак, виходячи з аналізу змісту зазначеного договору і їх зіставлення до чинних норм та вимог діючого законодавства України суд приходить до висновоку, що надані банком правочини не відповідають вимогам законодавства, які урегульовують відносини щодо факторингу та не доводять законність набуття ПАТ «Дельта банк» такого права. Як з'ясовано судом, умови договору відступлення прав вимоги від 08.12.2011 року, що укладений між ПАТ "Укрсиббанк" і ПАТ "Дельта банк", містить безумовні ознаки договору факторингу і відповідає визначенню, даному у ст. 1077 ЦК України. Згідно із частиною першою цієї статті за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Відповідно до ч. 1 ст. 1078, ст. 1079 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб'єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Розпорядженням Нацкомфінпослуг від 06.02.2014 року №352 "Про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг та внесення змін до розпорядження Державної комісії з регулювання ринків фінансових послуг України від 3 квітня 2009 року №231" фінансову послугу факторингу визначено сукупністю таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів) як: -фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; -набуття відступленого права грошової вимоги, в тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників за договором, на якому базується таке відступлення; -отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Норми ст. 5 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" вказують на право щодо здійснення операцій з надання фінансових послуг. Виключне право або інші обмеження щодо надання окремих фінансових послуг встановлюються законами про діяльність відповідної фінансової установи та нормативно-правовими актами державних органів, що здійснюють регулювання ринків фінансових послуг. Згідно зі ст. 23 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг" державне регулювання ринків фінансових послуг здійснюється: щодо інших ринків фінансових послуг - спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг. Тобто правильним є те, що виняткове право та\\або обмеження щодо надання окремих фінансових послуг визначається законами та нормативно-правовими актами державного органу, який здійснює регулювання ринків фінансових послуг. Відповідно до п. 1 Положення про державну комісію з регулювання ринків фінансових послуг України (далі - Держфінпослуг), що затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 03.02.2010 року №157, Держфінпослуг є спеціально уповноваженим органом виконавчої влади у сфері регулювання ринків фінансових послуг у межах, визначених законодавством. Пункт 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінспослуг №231 від 3 квітня 2009 року, встановлює, що до фінансової послуги факторингу віднесено сукупність таких операцій з фінансовими активами (крім цінних паперів та похідних цінних паперів): фінансування клієнтів - суб'єктів господарювання, які уклали договір, з якого випливає право грошової вимоги; набуття відступленого права грошової вимоги, у тому числі права вимоги, яке виникне в майбутньому, до боржників - суб'єктів господарювання за договором, на якому базується таке відступлення; отримання плати за користування грошовими коштами, наданими у розпорядження клієнта, у тому числі шляхом дисконтування суми боргу, розподілу відсотків, винагороди, якщо інший спосіб оплати не передбачено договором, на якому базується відступлення. Згідно із ч.ч. 1, 2 ст. 8 ЦПК України суд вирішує справи відповідно до Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші нормативно-правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Згідно з ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відсутність зустрічного позову Відповідача в цій частині, про визнання Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року недійсним як оспорюваного правочину, не може бути перешкодою для неврахування судом інтересів позичальника при вирішенні цієї справи. (Аналогічна правова позиція, яка викладена в постановах Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, № 6-240цс14 від 11 лютого 2015 року, № 6-698цс15 від 10 червня 2015 року та № 6-757цс15 від 01 липня 2015 року, №6-1926цс15 від 04 листопада 2015 року). Судом встановлено, що на час укладення між ПАТ "Укрсиббанк" та ПАТ "Дельта банк" договору про відступлення права вимоги існували обмеження щодо укладення Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року, які встановлені п. 1 Положення про віднесення операцій з фінансовими активами до фінансових послуг, що затверджене розпорядженням Держфінпослуг №231 від 3 квітня 2009 року, в частині набуття фактором відступленого права грошової вимоги за договорами факторингу до боржників - фізичних осіб. А оскільки, твердження представників Відповідача про це ґрунтується на обставинах справи і вимогах закону, тому з ними погоджується і суд. Таким чином, ураховуючи наведені обставини суд приходить до висновку, що зазначений Договір купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 08.12.2011 року (договір факторингу), було укладено в період дії обмеження і заборони на вчинення відступлення права вимоги за кредитними зобовязаннями по кредитному договору № 11077080000 від 14 листопада 2006 року, на якому частково базується таке відступлення, до особи боржника [PERSON], яка не являється субєктом господарювання. А відтак, суд не вбачає законних підстав стверджувати про набуття ПАТ «Дельта банк» прав і обовязків як нового кредитора так і іпотеко держателя за кредитним та іпотечними договорами, які були укладені між [PERSON], та ПАТ «Укрсиббанк». Разом з тим, як встановлено судом, що у відповідності до умов Договору купівлі продажу прав вимоги за кредитами від 09.12.2011 року (Договір факторингу), відступлення/набуття права вимоги до позичальників за кредитними та іпотечними договорами, на яких базується таке відступлення зокрема, до [PERSON], здійснюється на підставі актів приймання передачі прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами та актів приймання передачі кредитних файлів за кредитними договорами, які є невідємними частинами такого договорів факторингу. Згідно застереження зазначеного договору факторингу, цей договір набуває чинності у момент його підписання Сторонами договору факторингу та їх нотаріального посвідчення. Згідно з ч.3 ст.10 ЦПК України, Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 212 ЦПК України, при ухваленні рішення суд оцінює докази з урахуванням вимог статей 58 та 59 ЦПК про їх належність і допустимість. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. В пункті 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» наголошено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду (стаття 159 ЦПК), рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в тому судовому засіданні, в якому ухвалюється рішення. Ухвалою суду від 06 січня 2017 року, було витребувано від ПАТ «Дельта банк» письмові докази, в якості належного підтвердження набуття ним прав Нового кредитора, а саме: оригінальні примірники для огляду судом акту приймання передачі прав вимоги за кредитними та іпотечними договорами та акт приймання передачі кредитних файлів за кредитними договорами. Проте, такі документи в їх оригінальних примірниках представником ПАТ «Дельта банк», суду не надано. Розгляд та вирішення цієї справи здійснено за наявними в матеріалах справи письмовими доказами, які надані суду представниками сторін. За правилом ч.1 ст. 209 ЦК України, правочин який вчинений у письмовій формі, підлягає нотаріальному посвідченню лише у випадках, встановлених законом або домовленістю сторін. Відповідно до вимоги статті 24 ЗУ «Про іпотеку», правочин про відступлення прав за іпотечним договором підлягає нотаріальному посвідченню. Відомості про таке відступлення підлягають державній реєстрації у встановленому законом порядку. Частиною 1 статті 220 ЦК України встановлено, у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. З досліджених та вивчених судом форми і змісту документів, які надані представником ПАТ «Дельта банк» та знаходяться в матеріалах справи судом встановлено, що при укладенні актів прийому передачі права вимоги за кредитними та іпотечними договорами актів прийому - передачі кредитних файлів, ці акти нотаріально не посвідчувались та не піддавались державній реєстрації згідно закону, про що свідчить відсутність в їх змісті як посвідчувального запису нотаріуса так і відомостей та даних, про їх державну реєстрацію. За таких обставин, суд приходить до висновку, що право вимоги ПАТ «Дельта банк», за Договором іпотеки №30533 від 14.11.2006 року, є ненабуте у встановленому законом порядку оскільки, ґрунтується в цій частині на нікчемному правочині в розумінні статті 24 ЗУ «Про іпотеку» та в силу ч.1 ст.220 ЦК України. Крім того, частиною другою статті 16 ЦК України передбачено, що одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів судом може бути визнання права, в тому числі права власності на майно. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Можливість виникнення права власності за рішенням суду ЦК України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (частина перша статті 328 ЦК України). Отже, аналіз положень статей 33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку», статей 328, 335, 376, 392 ЦК України дає підстави для висновку про те, що законодавцем визначено три способи захисту задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий (на підставі рішення суду) та два позасудові (на підставі виконавчого напису нотаріуса та згідно з договором про задоволення вимог іпотеко держателя). У свою чергу позасудовий спосіб захисту за договором про задоволення вимог іпотекодержателя або за відповідним застереженням в іпотечному договорі реалізується шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки або надання права іпотекодержателю від свого імені продати предмет іпотеки будь-якій особі на підставі договору купівлі-продажу. Суд приходить до висновку, що у предявленій ПАТ «Дельта банк» вимозі у позовній заяві про звернення стягнення на предмет іпотеки, шляхом визнання за ПАТ «Дельта Банк» права власності на предмет іпотеки за кредитним договором № 11077080000 від «14» листопада 2006 року слід відмовити, так як дана вимога банку не відповідає способу захисту та не може бути вирішений судом оскільки, суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом (правова позиція ВСУ у справі за № 6-1851цс15 від 30.03.2016 року; №6-2457цс16 від 02.11.2016 року). З вищенаведених підстав також не підлягають задоволенню позовні вимоги у частині припинення права власності іпотекодавця на предмет іпотеки, в тому числі права володіння, користування та розпорядження предметом іпотеки, припинення користування житловим приміщенням усіх мешканців, які проживають та зареєстровані за адресою [INFO] Гвапрдійська 6 кв. 50 та виселення з квартири № 50 по вул. 6-та Гвардійська,6 м. Рівне іпотекодавця та всіх мешканців, які проживають та зареєстровані у вказаній квартирі, оскільки право власності охоплює у собі володіння, користування і розпорядження майном, так як суд не наділений повноваженнями вирішувати вказане питання таким способом. Таким чином, підсумовуючи все вище наведене в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі в звязку з безпідставністю та необґрунтованістю предявленого позову.

Outcome: dismissed