Jurisdiction: civil
Date: 2021-05-23 00:00:00

Акціонерне товариство «Акцент-Банк», звернулося до суду із позовом до відповідача про стягнення заборгованості. Позовна заява мотивована тим, що 04.12.2019 року [PERSON] приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в Акцент-Банку з метою укладання кредитного договору №б/н та отримання кредитної картки. На підставі Анкети-Заяви про приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в Акцент-Банку відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 44,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Станом на 06 грудня 2020 року відповідач свої зобов`язання за кредитним договором не виконала, у результаті чого виникла заборгованість у розмірі 23912 грн. 48 коп., з яких: 17382 грн. 71 коп. заборгованість за кредитом; 6379 грн. 77 коп. заборгованість за відсотками; 150 грн. 00 коп. - штрафи. На підставі викладеного Акціонерне товариство «Акцент-Банк» просить стягнути із [PERSON] заборгованість за кредитним договором №б/н від 04.12.2019 року у розмірі 23912,48 грн. та судові витрати у виді судового збору у розмірі 2270 грн. Ухвалою судді Володарсько - Волинського районного суду Житомирської області від 24.03.2021 року відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Представник позивача у судове засідання не прибув, подав письмову заяву, у якій зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти розгляду справи за відсутності представника Банку та проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся шляхом направлення повідомлень за останнім відомим місцем проживання, а також розміщенням оголошення про виклик відповідача на офіційному сайті суду, що згідно ч.11 ст.128 ЦПК України є належним повідомленням особи про розгляд справи. Відповідач відзив до суду не подавав, про причини неявки не повідомив. Відповідно до ст. 280 ЦПК України у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про час і місце судового засідання і від якого не надійшло повідомлення про поважність причин неявки, відповідач не подав відзив, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). З огляду на це та враховуючи одночасне існування умов, перелічених у частині першій статті 280 ЦПК України, визнавши достатніми наявні в справі матеріали для встановлення прав і взаємовідносин сторін, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності відповідача, який належно повідомлявся про судове засідання, у порядку заочного провадження з дотриманням встановлених законом вимог і постановити заочне рішення. Згідно ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. За приписами ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється Суд, дослідивши матеріали справи, вважає позов таким, що підлягає частковому задоволенню за наступних підстав. Судом об`єктивно встановлено, що 04.12.2019 року [PERSON] 04.12.2019 року підписала анкету-заяву про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у АТ «Акцент-Банк». На підставі Анкети-Заяви про приєдналася до Умов та Правил надання банківських послуг в Акцент-Банку відповідач отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 44,40% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно виписки по рахунку, відповідач користувався наданими банком кредитними коштами за час володіння кредитною карткою. З матеріалів справи вбачається, що станом на 06.12.2020 р. відповідач має заборгованість перед банком в сумі - 23912 грн. 48 коп., з яких: 17382 грн. 71 коп. заборгованість за кредитом; 6379 грн. 77 коп. заборгованість за відсотками; 150 грн. 00 коп. - штрафи. На підтвердження укладення даного кредитного договору банком до матеріалів справи долучено заяву анкету позичальника датовану 04.12.2019 року, що відповідає даті укладення кредитного договору, зазначеній в позові. В даній анкеті вказані паспортні дані відповідача, стоїть його підпис. Однак, в даній заяві не визначені будь-які умови отримуваного кредиту, як то проценти за користування коштами, розмір штрафу, пені тощо… Крім того, позивачем долучено витяг з тарифів про умови кредитування без дати і підпису відповідача. Також, в підтвердження укладення даного кредитного договору, банком долучено до матеріалів справи "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", де визначено умови кредитування. Даний документ, як стверджує представник позивача у своєму позові, підписаний простим електронним підписом шляхом підтвердження дзвінком 04.12.2019 року о 14:30 год. з номера телефону [NUMBER] . Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просить у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема штраф за несвоєчасну сплату кредиту і процентів за користування кредитними коштами. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за кредитним договором, посилається на "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку ресурс: www.a-bank.com.ua. "Паспортом споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" та Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться інші додаткові положення. При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до умов та Правил надання банківських послуг А-Банку, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви розмірах і порядках нарахування. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила ч.1 ст. 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача неодноразово змінювалися самим АТ «А-Банк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату відсотків за користування кредитними коштами, пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в А-Банку не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року справа № 342/180/17 висловлено наступну правову позицію: "Велика Палата Верховного Суду вважає, що Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна» «Універсальна, 30 днів пільгового періоду» та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку ресурс: Архів Умов та правил надання банківських послуг розміщені на сайті: https://privatbank.ua/terms/, які містяться в матеріалах даної справи не визнаються відповідачкою та не містять її підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 18 лютого 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII«Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору." Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем АТ «Акцент-Банк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими банк. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору. У відповідності до ч.4 ст.263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Також, оцінюючи той факт, що за твердженнями банку відповідач підписав "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка" простим цифровим підписом, суд приходить до висновку про недопустимість такого доказу. Дійсно, до матеріалів справи долучено "Паспорт споживчого кредиту за програмою "Кредитна картка", у якому зазначено, що [PERSON] 04.12.2019 року о 14:30 підписала вказаний документ простим цифровим підписом шляхом підтвердження дзвінком з номера телефону [NUMBER] у відповідності з Умовами та правилами надання банківських послуг (з якими, як встановлено вище відповідач у належний спосіб не ознайомлений). У відповідності до п.29 розділу VI Положення Про застосування електронного підпису та електронної печатки в банківській системі України, затвердженого Постановою Правління НБУ 14.08.2017 р. № 78 (у редакції постанови Правління Національного банку України 25.02.2019 № 42) визначено, що фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, має право використовувати простий ЕП у разі дотримання таких вимог: 1) електронна взаємодія фізичної особи здійснюється виключно з банком і з використанням технології, визначеної банком; 2) використання простого ЕП здійснюється на підставі договору відповідно до вимог пункту14 розділу II цього Положення. У свою чергу, п.14 розділу ІІ вищевказаного Положення передбачено, що використання удосконаленого ЕП, удосконаленої електронної печатки та простого ЕП здійснюється на підставі договору між банком і клієнтом, який укладається в письмовій формі (у вигляді паперового документа з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованим ЕП) після проведення ідентифікації та верифікації клієнта відповідно до вимог законодавства України у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванню тероризму. Однак, позивачем не долучено до матеріалів справи такого доказу, як договір, з приводу використання простого ЕП, укладений у письмовій формі з власноручними підписами сторін або як електронний документ із кваліфікованим ЕП. Без існування такого договору не можна стверджувати про законність використання позивачем простого ЕП при підписанні будь-яких угод із відповідачем у справі. За правилом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. За таких обставин, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача сум заборгованості, обрахованим АТ "А-Банк", окрім як заборгованості за тілом кредиту, що цілком узгоджується із правовими позиціями, висловленими у постановах Великої Палати ВС у справі № 444/9519/12 та у справі № 910/1238/17. Як вбачається зі змісту позовної заяви, банк надав відповідачу можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Так, як вбачається з розрахунку заборгованості за договором та виписки по рахунку [PERSON] з 04.12.2019 по 01.12.2020 відповідачем здійснювалось як використання кредитних коштів для споживчих потреб так і часткове повернення використаних коштів на картковий рахунок. Згідно поданого відповідачем розрахунку за вказаний період різниця неповернутих банку коштів, тобто тіла кредиту складає 17382,71 грн. Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Враховуючи, що строк повернення отриманих грошових коштів сторонами у Анкеті-заяві не встановлено, зобов`язання з їх повернення виникає у відповідача протягом строку, визначеного законом, з дня пред`явлення позивачем вимоги про це, тобто у даній справі - з дня пред`явлення позову. Таким чином, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ «АКЦЕНТ-БАНК» не повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України, що свідчить про порушення прав позивача, відтак суд доходить висновку, що позивач вправі вимагати захисту своїх прав через суд шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд вважає, що з відповідача підлягає стягненню фактично використані та неповернуті банку кредитні кошти у розмірі 17382,71 грн. При вирішенні питання про розподіл судових витрат, суд враховує наступне. З врахуванням того, що позов задовольняється частково, то розподіл судових витрат має бути розподілено пропорційно до розміру задоволених вимог (ч.1 ст.141 ЦПК України). Згідно платіжного доручення №1156081690 від 06.12.2020 року та платіжного доручення №1617893327 від 08.04.2021 року позивачем сплачено судовий збір в сумі 2270,00 грн., отже, відповідно до наведеної вище норми закону на користь позивача з відповідача підлягає стягненню 1648 грн. судового збору.

Outcome: partial