Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-29 00:00:00

26.08.2014 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідачів про стягнення заборгованості за договором кредиту та звернення стягнення на предмет іпотеки, в якому просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором кредиту у розмірі 72631,14 доларів США (еквівалент національної валюти 833048,39 грн.) та звернути стягнення на належну відповідачці [PERSON] квартиру, що є предметом іпотеки, яким забезпечено виконання відповідачем [PERSON] своїх зобов'язань за договором кредиту. Крім того, позивач подав суду заяву про відстрочку виконання рішення суду в порядку ст. 217 ЦПК України, в якій просить вказати у рішенні суду про відстрочку його виконання в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до моменту скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що 20 травня 2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений Договір про надання споживчого кредиту №11348647000. Відповідно до умов кредитного договору банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 100000,00 доларів США, а [PERSON] зобов'язався повернути наданий кредит у повному обсязі не пізніше 21.05.2018 року згідно з графіком погашення кредиту та сплатити за користування кредитом проценти у розмірі 15% річних. З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов'язань Позичальника за кредитним договором, між Банком та [PERSON] укладено Договір іпотеки №86023 від 20 травня 2008 року. Відповідно до п. 1.1. Договору іпотеки Майновий поручитель передав в іпотеку наступне нерухоме майно: квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 589 ЦК України у разі невиконання зобов'язання, забезпеченого заставою, заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави. За рахунок предмета застави заставодержатель має право задовольнити в повному обсязі свою вимогу, що визначена на момент фактичного задоволення, включаючи сплату процентів, неустойки, відшкодування збитків, завданих порушенням зобов'язань, необхідних витрат на утримання заставленого майна, а також витрат, понесених у зв'язку із пред'явленням вимоги, якщо інше не встановлено договором. У ч. 2 ст. 590 ЦК України зазначено, що заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, коли зобов'язання не буде виконано у встановлений строк (термін), якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення боржником основного зобов'язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно не зареєстровані у встановленому законом порядку або зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. Відповідно до ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку», у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Також ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» визначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки, окрім іншого, здійснюється на підставі рішення суду. Статтею 12 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі порушення іпотекодавцем обов'язків, встановлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов'язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до п. 4.1, 4.2. Договору іпотеки у разі порушення Позичальником або Іпотекодавцем будь-якого зобов'язання за договором або будь-якого зобов'язання, що забезпечено іпотекою за Договором іпотеки, Банк має право на звернення на предмет іпотеки на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса, позасудового врегулювання у відповідності до умов Договору іпотеки та інших підстав, передбачених законодавством України. Згідно зі ст.ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов'язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Позивач зазначає, що виконав взяті на себе зобов'язання в повному обсязі. При цьому, [PERSON] всупереч умов Кредитного договору, не здійснює платежів для погашення суми заборгованості по кредиту та нарахованим відсоткам, чим порушує взяті на себе договірні зобов'язання. Відповідно до ст. 1050 ЦК України, якщо договором позики встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини, позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів. Позивач вказує, що станом на 06.05.2014 року заборгованість [PERSON] по поверненню кредитних коштів, сплаті процентів за користування кредитом, сплаті пені за порушення термінів повернення кредиту та процентів за кредитом становить 72631,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.05.2014 року становить 833048,39 грн., з яких: 55377,31 доларів США (еквівалент національної валюти 635154,27 грн.) - кредитна заборгованість; 14913,57 доларів США (еквівалент національної валюти 171052,32 грн.) - заборгованість по процентам; 1200,40 доларів США (еквівалент національної валюти 13768,10 грн.) - пеня за прострочення сплати по кредиту; 1139,86 доларів США (еквівалент національної валюти 13073,70 грн.) - пеня за прострочення сплати процентів. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач також посилається крім іншого на положення Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року відповідно до якої, право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). В судовому засіданні представник позивача підтримала вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснила суду, що відповідач [PERSON] не сплачує чергових платежів за графіком погашення кредиту і не звертається до банку для врегулювання питань наявної заборгованості, тому банк надсилав відповідачам вимоги про усунення порушень і лише після цього звернувся до суду. Також представник зазначила, що на даний час Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» встановлено заборону щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, тому банк просить в порядку ст. 217 ЦПК України зазначити в рішення суду про відстрочку його виконання в частині звернення стягнення на предмет іпотеки до втрати чинності відповідного закону. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з'явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, до суду надійшло клопотання відповідачки про розгляд справи за її відсутності, у задоволенні позовних вимог в частині звернення стягнення на предмет іпотеки просить відмовити на підставі положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково з підстав викладених у письмових запереченнях, за змістом яких представник вважає, що у вимогах банку про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити з підстав, передбачених Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Так, за твердженням представника, на сьогодні в квартирі, що становить предмет іпотеки, та яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], зареєстровані та мешкають відповідачі. Дана квартира є єдиним помешканням для проживання даної родини на підтвердження чого представником надано суду нотаріально завірені копії паспортів відповідачів. Відповідно до п. 1 ч. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Представник зазначає, що загальна площа квартири, що становить предмет іпотеки не перевищує 140 кв.м., а саме становить 106,8 м.кв., що підтверджується Договором купівлі-продажу квартири від 02 серпня 2007 року. Крім того, представник зазначає, що у відповідачів відсутнє інше житло, тому, на думку представника, у вимогах банку про звернення стягнення на предмет іпотеки слід відмовити. Стосовно вимог позивача про зазначення в рішенні суду про відстрочку його виконання, представник відповідача зазначає, що відстрочка виконання рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки буде порушувати вимоги, передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, представник вважає, що згідно положень ст. 373 ЦПК України, розгляд питання про відстрочку виконання рішення суду можливий лише після прийняття відповідного рішення. Також, в судовому засіданні представник зазначив, що відмовляється від вимог щодо застосування наслідків спливу строку позовної давності стосовно порядку нарахування пені по простроченим платежам і заявлений до стягнення розмір заборгованості по кредиту визнає в повному обсязі, при цьому просить відмовити у зверненні стягнення предмет іпотеки з зазначених вище підстав, а також відмовити банку у заявлених вимогах про відстрочку виконання рішення суду. Суд, вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши матеріали справи, оцінивши всі зібрані по справі докази, приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають до часткового задоволення, з огляду на наступне. Судом встановлено, що 20.05.2008 року між позивачем та відповідачем [PERSON] був укладений договір про надання споживчого кредиту №11348647000, за умовами якого позичальник отримав від банку грошові кошти у сумі 100000,00 доларів США для споживчих цілей строком до 21.05.2018 року, зі сплатою 15,0% річних (а.с. 6-12). 20.05.2008 року у забезпечення виконання позичальником зобов'язань, що випливають з договору кредиту №11348647000 від 20.05.2008 року між позивачем та відповідачкою [PERSON] був укладений договір іпотеки предметом якого стала квартира [ADDRESS], що належить відповідачці на праві приватної власності (а.с. 13-16). Як вбачається з матеріалів справи, у зв'язку з неналежним виконанням кредитних зобов'язань, позивач звернувся до боржника та його майнового поручителя з вимогами стосовно погашення заборгованості, що підтверджується наявними в матеріалах справи копіями відповідних вимог, реєстрами на відправлення поштової кореспонденції та копіями відповідних фіскальних чеків (а.с. 35-42). Не дивлячись на викладені обставини, до теперішнього часу ні позичальник, ні його майновий поручитель не сплатили заборгованість по договору кредиту, що визнано та не оспорювалось учасниками судового розгляду. Відповідно до наявного розрахунку заборгованості, борг відповідача [PERSON] перед позивачем за договором кредиту становить 72631,14 доларів США, що за курсом НБУ станом на 06.05.2014 року становить 833048,39 грн., з яких: 55377,31 доларів США (еквівалент національної валюти 635154,27 грн.) - кредитна заборгованість; 14913,57 доларів США (еквівалент національної валюти 171052,32 грн.) - заборгованість по процентам; 1200,40 доларів США (еквівалент національної валюти 13768,10 грн.) - пеня за прострочення сплати по кредиту; 1139,86 доларів США (еквівалент національної валюти 13073,70 грн.) - пеня за прострочення сплати процентів. Згідно положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. За змістом положень ст.ст. 526, 530 ЦК України, зобов'язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом (ст. 611 ЦК України). Згідно ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов'язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Оскільки, відповідач [PERSON] порушив зобов'язання щодо погашення кредиту згідно встановленого графіку, вимоги позивача про дострокове стягнення кредиту, нарахованих процентів та пені є обґрунтованими. За змістом ст.ст. 553, 554 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов'язання боржником. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно положень ч. 1 ст. 543 ЦК України, у разі солідарного обов'язку боржників (солідарних боржників) кредитор має право вимагати виконання обов'язку частково або в повному обсязі як від усіх боржників разом, так і від будь-кого з них окремо. Враховуючи викладені обставини та зазначені норми чинного законодавства України, вимоги позивача про стягнення суми заборгованості по договору кредиту саме з позивальника є законними, і з огляду на визнання представником відповідача [PERSON], який має відповідні повноваження на підставі нотаріально посвідченої довіреності, суми заявленого до стягнення боргу без застосування наслідків спливу строку позовної давності щодо порядку нарахування пені, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову в цій частині, в межах заявлених позовних вимог щодо розміру наявної заборгованості в еквіваленті національної валюти станом на 06.05.2014 року на загальну суму 72631,14 доларів США в еквіваленті національної валюти станом на 06.05.2014 року в сумі 833048,39 грн. Стосовно вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки та зазначення в рішенні суду про відстрочку його виконання в цій частині на підставі ст. 217 ЦПК України, суд виходить з наступного. Відповідно до положень ст.ст. 11, 33 Закону України «Про іпотеку», майновий поручитель несе відповідальність перед іпотекодержателем за невиконання боржником основного зобов'язання виключно в межах вартості предмета іпотеки. У разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Водночас, згідно положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 року, протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Судом встановлено, що відповідачі у справі є громадянами України, що підтверджується копіями їх паспортів (а.с. 27-34). Відповідно до умов договору кредиту, грошові кошти були надані в іноземній валюті в сумі 100000,00 доларів США на споживчі цілі. Кредитна установа - ПАТ «УкрСиббанк» є резидентом України, що підтверджується змістом його Статуту (а.с. 45-48). Квартира [ADDRESS] є постійним місцем проживання відповідачів та її площа не перевищує встановлено законом розміру, що підтверджується довідками ВАДР ГУ ДМС України в м. Києві (а.с. 61-62), копіями паспортів відповідачів (а.с. 90-95) та копією договору купівлі-продажу квартири від 02.07.2007 року щодо її площі (а.с. 97). При цьому, згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, позичальник [PERSON] - відповідач у справі, не має у власності будь-якого нерухомого майна (а.с. 96). Фактично, вказані обставини щодо розповсюдження на даний спір вимог Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» визнані позивачем, враховуючи, що ним подано до суду заяву про відстрочку виконання рішення суду до скасування вказаного закону. За наведених обставин суд приходить до висновку, що предмет іпотеки на який просить звернути стягнення позивач, повністю відповідає вимогам Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», що вказує на необхідність відмови у позові в зв'язку з дією мораторію стосовно звернення стягнення на майно, яке є предметом іпотеки. Стосовно самої заяви позивача про відстрочку виконання рішення суду на підставі вимог ст. 217 ЦПК України до скасування Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд зазначає наступне. За змістом ст. 217 ЦПК України, суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Однак, в даному випадку, проаналізувавши норми Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд приходить до висновку, що дією вказаного закону накладено мораторій саме на прийняття відповідного рішення судом щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, тож суд не вправі під час дії закону винести рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і таким чином відстрочити виконання немає підстав, оскільки вимоги позову в цій частині задоволенню не підлягають. Крім того, 29.12.2014 року Верховною Радою України був прийнятий Закон України «Про внесення змін до Закону України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" щодо посилення захисту прав позичальників» за змістом якого, абзац перший пункту 1 викладений у такій редакції: "1) не може бути примусово або у безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріусу стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", а також не може бути проведене у будь-якому порядку примусове виселення мешканців такого житлового майна, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що". Вказані зміни до закону на час прийняття рішення у справі не набрали чинності, однак його формулювання, на думку суду, підтверджує той факт, що суд не вправі саме виносити відповідні рішення під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», адже виконавчий напис нотаріуса також є рішенням за яким відбувається звернення стягнення на предмет іпотеки, тож аналогічно не може бути прийняте і відповідне рішення суду. Своєю заявою про відстрочку виконання рішення суду, позивач фактично вказує, що суд має право прийняти відповідне рішення і відстрочити стадію виконавчого провадження, однак таке тлумачення положень чинного законодавства України є хибним, оскільки суд розглядає цивільний спір, який не вирішено у добровільному досудовому порядку, тож примус наявний вже на стадії розгляду справи, а рішення суду у справі є процесуальним документом примусового звернення стягнення на предмет іпотеки. Крім того, відповідно до ст. 3 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», цей Закон набирає чинності з дня його опублікування та втрачає чинність з дня набрання чинності законом, який врегульовує питання особливостей погашення основної суми заборгованості, вираженої в іноземній валюті, порядок погашення (урахування) курсової різниці, що виникає у бухгалтерському та/або податковому обліку кредиторів та позичальників, а також порядок списання пені та штрафів, які нараховуються (були нараховані) на таку основну суму заборгованості. Таке формулювання дії закону ще раз вказує на неможливість прийняття самого рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки за наведених у законі умов, навіть з розстрочкою його виконання, оскільки не відомо яким буде рішення законодавця щодо врегулювання заборгованості по відповідних кредитах. На підставі викладеного,

Outcome: approved