Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-05 00:00:00

27 квітня 2017 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про надання дозволу на виїзд дитини за кордон без згоди та супроводу матері та оформлення для цієї мети документів. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначав, що з 2000 по 2006 рік проживав однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з громадянкою [PERSON]. Під час цього проживання в них народилися дочка [PERSON], [INFO]. З 2006 року вони припинили спільне проживання та фактичні сімейні відносини. Дітей мати залишила на нього, а сама виїхала в невідомому напряму і місце її теперішнього проживання не відоме, життям спільних дітей, в тому числі і дочки не цікавиться, у вихованні участі не приймає. Однак в Данії проживає його сестра і вона в період літніх канікул і аж до жовтня може взяти його дочку на відпочинок до цієї країни, а також відвезти на відпочинок до інших країн Європи (Євросоюзу). Посилаючись на те, що дозвіл матері дочки на виїзд дитини за межі України отримати неможливо, оскільки її місце проживання невідоме, позивач просив про надання дозволу на тимчасовий виїзд за межі України за кордон до Данії, Польщі, Швеції та інших країн Євросоюзу дитини разом з ним та разом із його сестрою на період з 1 липня по 1 жовтня 2017 року. А також просив надати дозвіл на оформлення документів для цієї мети без дозволу матері. В судове засідання учасники розгляду справи не з'явилися, про його час та місце були повідомлені належним чином. Позивачем раніше була подана заява з проханням розглянути справу без його участі, а позов - задовольнити. Причини неявки відповідачки суду не відомі, про час та місце розгляду справи вона була повідомлена належним чином. Суд, вважаючи за можливе здійснити розгляд справи за відсутності сторін та представника третьої особи, дослідивши матеріали справи прийшов до наступного висновку. Сторони з 2000 року проживали однією сім'єю як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу. Під час проживання в них народилося двоє дітей: [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. В той же час з 2006 року вони припинили спільне проживання і розірвали свої фактичні шлюбні відносини. Відповідачка [PERSON], яка є матір'ю дітей, залишила їх батьку, а сама виїхала в невідомому напрямку і її теперішнє місце проживання невідоме. Діти знаходяться на його утриманні. Звертаючись до суду з вказаним позовом [PERSON], діючи в інтересах неповнолітньої дочки, посилався на те, що виїзд дитини за межі України носить тимчасовий та короткостроковий характер, не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцією, а має на меті фізично-пізнавальний розвиток дитини. При цьому, в Данії проживає його сестра, яка прийме дитину на відпочинок та зможе також її супроводжувати при переїздах і в інші країни Європи. Жодних обмежень чи заборон, які унеможливлюють виїзд неповнолітньої [PERSON] за межі України для тимчасового перебування в країнах Євросоюзу не встановлено. Однак отримати від матері нотаріально посвідчену згоду на виїзд дочки за кордон разом з батьком чи тіткою неможливо, оскільки відсутнє встановлене її місце проживання. Згідно ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. За ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" від 26 квітня 2001 року предметом основної турботи та основним обов'язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно вимог ч.3 ст. 313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними. За загальними правилами, встановленими ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України громадян України" від 21 січня 1994 року та п.4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених Постановою Кабінету Міністру України від 27 січня 1995 року № 57, оформлення проїзного документа дитини провадиться на підставі нотаріально засвідченого клопотання батьків або законних представників батьків чи дітей у разі потреби самостійного виїзду неповнолітнього за кордон, а виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі, або в супроводі осіб, уповноважених ними. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків, за нотаріальною згодою, здійснюється за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску. Законодавство України передбачає також можливість судового вирішення спору щодо виїзду дітей за межі України без дозволу того з батьків, який безпідставно не надає згоду на виїзд дитини - п.2 ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України та в'їзду в Україну громадян України" та п. 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57. Отже, законодавством передбачена можливість і необхідність вирішення у судовому порядку питання про надання дозволу на виїзд за кордон дитини, якій не виповнилося 16 років, із зазначенням конкретної країни, конкретної дати виїзду (разового). Разом з тим, з позову вбачається, що у батька неповнолітньої Ріпсіме є можливість для організації відпочинку дитини за кордоном у літній період, спілкування її з близькими і рідними. Однак відсутність згоди матері для цього необґрунтовано обмежує його права на виховання дитини та обмежує його можливість як батька надати дитині достойні умови життя та розвитку. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що надання [PERSON] дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] за кордон України без згоди матері та в її супроводі, відповідатиме інтересам дитини та сприятиме зміцненню її здоров'я та розвитку. Такий виїзд дитини носить тимчасовий характер, має на меті відпочинок та оздоровлення, спілкування з рідними, і не пов'язаний з визначенням місця проживання дитини чи її еміграцію. Однак через припинення відносин з відповідачкою та відсутність відомого її місця проживання позивач не може домовитися з нею про порядок виїзду дочки за межі України і отримати нотаріально посвідчену згоду на такий виїзд. Це суперечить інтересам дитини, яка позбавляється вказаних можливостей. Відповідно до висновку органу опіки та піклування - Вітовської районної державної адміністрації Миколаївської області від 16 червня 2017 року вона вважає доцільним надати дозвіл дитині для виїзду за кордон без згоди матері. За такого, дослідивши докази у справі, суд виходить з наявності підстав, передбачених ст. 313 ЦК України ст. 4 Закону України "Про порядок виїзду з України і в'їзду в Україну громадян України", для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини за кордон без згоди матері. В той же час, оскільки розгляд справи завершено 4 липня 2017 року, а рішення суду для можливості його використання набере законної сили через десять, тому суд вважає можливість надати дозвіл на виїзд дити з 15 липня 2017 року, в звязкуз чим позов підлягає частковому задоволенню. За такого,

Outcome: partial