Jurisdiction: civil
Date: 2014-09-11 00:00:00

В квітні 2014 року позивачі звернулися до суду із позовом до відповідачів, з подальшим збільшенням обсягу позовних вимог , в якому просили визнати їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням квартири [ADDRESS], яка належить позивачам в рівних частках на праві приватної власності; зобов'язати Центральний районний відділ Управління Державної міграційної служби України в Миколаївській області зняти відповідачів з реєстраційного обліку в цій квартирі; виселити відповідачів з вказаної квартири. Свої позовні вимоги обгрунтовували тим, що є власниками квартири, в якій без їх згоди та дозволу зареєстрували своє місце проживання в цій квартирі , відмовлялися добровільно звільнити приміщення, що порушує права позивачів як власників на розпорядження своєю власністю. В судове засідання позивачі не з'явилися, надали суду належним чином завірені пояснення, в яких повністю підтримали позовні вимоги та просили про їх задоволення. В судовому засіданні представники позивачів підтримали позовні вимоги та пояснили, що рідна мати позивачки [PERSON] - відповідачка [PERSON] та рідний брат позивачки [PERSON] дійсно з дозволу позивачів зареєстрували тимчасово на період операції відповідачки - лише з 2002 до 2003 року - своє місце проживання в квартирі [ADDRESS] . Після цього з дозволу позивачів вони залишилися проживати в цій квартирі, оскільки позивачі з 2002 року і по теперішній час проживають на постійному місці проживання в Португалії , а квартира потребувала догляду. Але при цьому жодного дозволу на реєстрацію свого місця проживання у власній квартирі позивачі ним не надавала і на таке не погоджувалися, отже їх реєстрація є незаконною. На початку 2014 року у позивачів виникла необхідність у відчуженні квартири, але реєстрація відповідачів перешкоджає укласти договір купівлі-продажу. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судовому засіданні просили відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. Суду пояснили, що з лютого 2014 року не проживають в спірній квартирі, оскільки позивачі їх фактично вигнали з квартири, навіть забравши деякі особисті речі. Тому зараз вони вимушені винаймати житло, що при їх низьких доходах ставить у скрутне матеріальне становище, а власного житла не мають. [PERSON] суду пояснила, що вона вселилася з дитиною у 2002 році в квартиру з дозволу позивачів. У них з донькою існувала домовленість, що вона буде проживати в квартирі стільки, скільки буде потрібно, вважала цю квартиру своїм постійним місцем проживання і не очікувала такого. Вважали недоречним посилання представників позивачів на те, що мають житло на хуторі Русько-Лютине Російської Федерації , оскільки, по-перше, там будинок не має комунікацій і непридатний до проживання. По-друге, вони є громадянами України, [PERSON], отримував освіту в Україні, відповідачка - пенсію, отже вони не мають ніякого наміру виїзжати на постійне місце проживання в Росію. Представник відповідачів заперечував проти задоволення позову посилаючись на законність вселення та користування відповідачами спірною квартирою, відсутність правових підстав для задоволення позову. Вислухавши пояснення сторін та дослідивши наявні у справі докази, суд встановив наступні факти та відповідні ним правовідносини. Частиною 3 ст. 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і у порядку, передбачених законом. Як вбачається із матеріалів справи, однокімнатної квартири [ADDRESS] належить позивачам по 12 частці кожному на підставі Договору купівлі-продажу від 12 березня 2001 року. [PERSON] є рідною матір'ю позивачки [PERSON], [PERSON] - рідним сином [PERSON] Згідно Довідки за формою 3 ОСББ"Єнісей" , на тепершіній час в даній квартирі зареєстрований [PERSON], як головний картиронаймач та [PERSON], - з 2001 року, з 2007 року - [PERSON]., з 2010 року - [PERSON] Як слідує з пояснень обох сторін, з червня 2002 року [PERSON], а з вересня 2002 року - [PERSON], виїхали на постійне місце проживання до Португалії, проте зберігають українське громадянство та реєстрацію у спірній квартирі. Згідно паспортів відповідачів вони є громадянами України з 02 серпня 2002 року . За наявними в матеріалах справи листами Центрального РВ УМВС України в Миколаївській області за березень-квітень 2014 року , в ході перевірок заяви представників позивачів щодо протиправних дій з боку [PERSON] з приводу незаконної її та сина [PERSON] реєстрації в квартирі [ADDRESS] конкретних та прямих доказів незаконності дій [PERSON] не здобуто. Як слідує з пояснень позивачів, в вересні 2002 року [PERSON] дала дозвіл на тимчасову реєстрацію на півроку до 20 березня 2003 року в зазначеній квартирі своїй матері [PERSON] Про таку реєстрацію [PERSON] дізнався вже 27 вересня 2002 року , коли його дружина [PERSON] приїхала в Португалію. Відповідно до відповіді Центрального РВ м.Миколаєва Управління ДМС України в Миколаївській області на запит суду, оглянутого в судовому засіданні оригіналу будинкової книги, відповідно даних адресно-довідкового підрозділу УДМС та ОСББ "Єнісей" , громадянка [PERSON] зареєстрована в [ADDRESS] з 20 вересня 2002 року до 20 березня 2003 року тимчасово , а постійно з 22 листопада 2007 року з приміткою на жилплощу доньки, [PERSON] - з 21 травня 2010 року - при отриманні паспорту громадянина України як неповнолітня дитина за місцем проживання матері. З наявних в матеріалах справи квитанцій вбачається, що з жовтня 2007 року до грудня 2013 року була уповноваженим платником від ОСББ платежів за телевізійні послуги . Письмовими доказами у справі підтверджується, зо з 2002 року зазначена квартира була постійним місцем проживання відповідачів, за цією адресою [PERSON] перебував на обліку в ЗОШ № 3, міські дитячій полікліниці № 4, [PERSON] реєструвалася як фізична особа- підприємець, за цією адресою взята на облік в Управлінні ПФУ в Центральному районі м. Миколаєва. Згідно пояснень сторін, весь цей час [PERSON] періодично здійснювала оплату комунальних послуг за квартиру ( оскільки з 2004 по 2014 рік позивачі жодного разу не приїзжали до України), хоча на час їх виселення з квартири існувала значна заборгованість по комунальним послугам. Згідно Договору оренди житлового приміщення з 13 березня по 13 вересня 2014 року [PERSON] є наймачем квартири [ADDRESS]. Допитані в судовому засіданні свідки [PERSON] , яка є головою ОСББ "Єнісей", та [PERSON] , яка на час вселення відповідачів і до 2010 року працювала бухгалтером ОСББ, підтвердили, що відповідачі проживали там постійно, сусіди знали, що вона проживає в квартирі доньки з дозволу останньої. Відповідно до ст.. 156 ЖК України,члени сімї власника квартири, які проживають разом з ним, користуються жилим приміщенням нарівні з власником квартири, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сімї власника квартири належать: дружина власника, їх діти, батьки. Членами сімї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з власником і ведуть з ним спільне господарство. При цьому припинення сімейних відносин з власником квартири не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. На підставі вищевикладеного, суд вважає встановленим, що відповідачі вселилися до вказаної квартири та зареєстрували своє місце проживання в ній як члени сім'ї співвласника житла, отже набули самостійного сервітутного права користування спірною квартирою, яка належить іншій особі. За такого як єдина можлива підстава визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщеннням спірної квартири, в даних правовідносинах сторін підлягає застосуванню ст. 405 ЦК України. Статтею 405 ЦК України встановлено, що члени сімї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сімї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді справ про визнання члена сім'ї власника житла таким, що втратив право користування жилим приміщенням, необхідно з'ясувати причини відсутності понад встановлені законом строки. Проте на такі обставини позивачі не посилалися, крім того відсутність без поважних причин відповідачів в цій квартирі з лютого 2014 року спростовується матеріалами справи. Жодних належних та допустимих доказів незаконності реєстрації постійного місця проживання відповідачів в вказаній квартирі позивачами та їх представниками не надано. Більш того, наявність певних домовленостей щодо їх проживання в цій квартирі підтверджується і поясненнями представників позивачів, стосовно і надсилання [PERSON] коштів матері на оплату комунальних послуг, спілкування між ними за цією адресою, відсутність будь-яких звернень до компетентних органів з приводу незаконності їх проживання протягом усього часу їх тривалого ( більше 10 років) проживання. Оскільки факт непроживання в спірній квартирі відповідачів з лютого 2014 року і по теперішній час достеменно встановлений в судовому засіданні і підтверджений самими позивачами, вимоги позову про виселення відповідачів є необгрунтованими і задоволенню не підлягають. Суд не може прийняти до уваги посилання позивачів, як на підставу для задоволення позовних вимог , на порушення їх права власності з боку відповідачів. Права власника житлового будинку визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. У випадку порушення його прав, не пов'язаного з позбавленням права власності, власник має право вимагати усунення перешкод у користуванні. В разі, коли такі перешкоди полягають у неправомірному користуванні житлом власника, або іншим належним йому приміщенням для цілей проживання, останній вправі, відповідно до положень житлового законодавства, вимагати виселення із належного йому приміщення. За таких обставин та виходячи із меж заявлених вимог, змісту наведених норм законів випливає, що неправомірність користування житлом власників з боку відповідачів не доведена в судовому засіданні , отже суд не вбачає підстав для задоволення позову . Відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed