Jurisdiction: civil
Date: 2015-01-13 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в якому посилається на те, що 05 вересня 2007 року між нею та ПАТ КБ "Приватбанк" був укладений кредитний договір № DNIVGA 00000007. В забезпечення виконання умов кредитного договору між сторонами укладено договір іпотеки № DNIVGA 00000007. Вказаний кредитний договір позивач вважає недійсним з моменту його укладення. При укладенні договору був складений лише один документ - графік погашення кредиту. При наданні послуг з надання споживчого кредиту відповідачем було порушено вимоги ЗУ "Про захист прав споживачів". Позивач вважає, що сторони не погодили усіх істотних умов договору. Тому позивач просить суд визнати недійсним з моменту укладення кредитний договір № DNIVGA 00000007, укладений 05 вересня 2007 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на їх безпідставність та необґрунтованість. Окрім того представником позивача було заявлено про застосування до позовних вимог позивача строку позовної давності. Вислухавши пояснення представників сторін, дослідивши докази по справі, суд вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з наступних підстав. Згідно ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 10 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 58 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, 05 вересня 2007 року між [PERSON] та ЗАТ КБ "Приватбанк" укладено кредитний договір DNIVGA 00000007, відповідно до якого банк надає позичальнику кредитні кошти шляхом видачі готівки на строк з 05 вересня 2007 року по 05 вересня 2014 року включно, у вигляді кредитної лінії у розмірі 333 919, 80 доларів США /7-12/. В забезпечення виконання за вказаним кредитним договором 05 вересня 2007 року між сторонами укладено договорі іпотеки DNIVGA 00000007, відповідно до якого іпотекодавець надав в іпотеку нерухоме майно, а саме житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] /а.с.13-19/. Відповідно до ст. 2 Закону України "Про банки та банківську діяльність" банківським кредитом є будь-яке зобов'язання банку надати певну суму грошей, будь-яка гарантія, будь-яке зобов'язання придбати право вимоги боргу, будь-яке продовження строку погашення боргу, яке надано в обмін на зобов'язання боржника щодо повернення заборгованої суми, а також зобов'язання на сплату процентів та інших зборів з такої суми. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Положення ст. 627 ЦК Українивстановлюють, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору. Частиною 1 ст. 628 ЦК Українивизначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК Українидоговір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5, 6 ст. 203 цього Кодексу, а саме: зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Таким чином при підписанні спірного кредитного договору сторонами було досягнуто згоди з усіх істотних умов, обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами та печатками сторін. Позивач погодився на умови про надання кредиту як такі, що його влаштовували. Позивача не примушували та не нав'язували йому своїх послуг та не вимагали укладення договору. Це була особиста ініціатива позивача. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: " 1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…". Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Відповідно до ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. В пункті 28 постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06 листопада 2009 року роз'яснено, що перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч.1 ст. 261 ЦК - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивачем було власноручно підписано спірний кредитний договір та йому було відомо про його існування. Спірні кредитний договір був укладений 05 вересня 2007 року. Позивач не вказує, коли він довідався про порушення свого права. Позивач звернувся до суду лише 17 грудня 2014 року, тобто після спливу трирічного строку позовної давності, який сплинув в вересні 2010 року. Позивач пропустив строк позовної давності для подання позовної заяви. Представником відповідача в судовому засіданні надано клопотання про визнання причин пропуску строку позовної давності поважними, однак при цьому не зазначає з яких саме причин такий строк було пропущено. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв'язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об'єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню а ні повністю, а ні частково. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на своїх позовних вимогах, оскільки вони спростовуються вищенаведеним і нічим об'єктивно не підтверджуються. При таких обставинах суд вважає за необхідне [PERSON] в задоволенні позовних вимог про визнання кредитного договору недійсними відмовити, оскільки вони не ґрунтуються на вимогах закону і не знайшли свого об'єктивного підтвердження вході судового засідання. Судові витрати розподілити відповідно до ст. 88 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed