Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-22 00:00:00

У січні 2018 року [PERSON] (далі - позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Українська факторингова компанія» (далі - відповідач), у якому просив суд визнати припиненим право застави за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007 р.; припинити обтяження, що зареєстроване в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 10.12.2007р. за № 6196612, що виникло на підставі Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000, укладеного 19.11.2007р. між АКІБ "УкрбибБанк" та [PERSON], щодо транспортного засобу OPEL Astra OTGF69, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER] (на момент державної реєстрації обтяження - державний номер [NUMBER]), кузов № [NUMBER]; стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником транспортного засобу OPEL Astra OTGF69, 2007 року випуску, державний номер [NUMBER], кузов № [NUMBER]. На початку липня 2017 року після отримання ним ухвали про відкриття провадження у справі за позовом відповідача у даній справі про зведення стягнення на предмет застави, позивач дізнався, що на його автомобіль накладено обтяження згідно Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу №11254182000, укладеного 19.11.2007р. між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON]. Крім того, позивачу стало відомо, що 17.11.2016 між TOB "Українська факторингова компанія" та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір факторингу № 46, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007 перейшло до TOB "Українська факторингова компанія". [INFO] [PERSON], помер. За життя позичальником було видано довіреність на право розпорядження спірним автотранспортом. Термін дії довіреності - до 23.03.2013р. На підставі зазначеної довіреності 21.03.2013р. позивачу було продано заставний автомобіль. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2017р. у справі № 279/1707/17 було відмовлено у задоволенні позову TOB "Українська факторингова компанія". Позивач вважає, що зобов'язання за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007р. є припиненим, а відповідачем придбано вже прострочені вимоги за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007р. У судове засідання позивач не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, представник позивача надіслав до суду клопотання про розгляд справи за відсутності позивача та представника позивача, при цьому вказав, що підтримує позовні вимоги в повному обсязі та просить суд їх задовольнити, проти винесення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлялась належним чином, відзиву на позовну заяву не надав. Згідно положень ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Таким чином, суд вважає за можливе розглянути дану справу за відсутності належним чином повідомленої позивача. Відповідно до вимог суд може ухвалити заочне рішення у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений про дату, час та місце судового засідання, та не з'явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, не подав відзив, а позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд постановив ухвалу про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.01.2018 року відкрито провадження у даній справу в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 12.07.2018 року закрито підготовче провадження по даній спраііф та призначено справ до розгляду по суті. Суд, на основі повного та всебічного дослідження матеріалів справи, дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. В свою чергу приписами ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов'язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.08.2017 року та рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2017 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Українська факторингова компанія" до [PERSON] про звернення стягнення на предмет застави встановлено, що 19.11.2007 між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] укладено договір № 11254182000 про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу. Відповідно до умов договору про надання споживчого кредиту Банк надав, а [PERSON] прийняв кредитні кошти в сумі 78 615,00 гривень. При цьому, позичальник [PERSON] передав в заставу автомобіль марки OPEL модель Astra OTGF69, 2007 року випуску, колір синій, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER]. Боржник [PERSON] помер [INFO]. 17.11.2016 між ТОВ "Українська факторингова компанія" та ПАТ "УкрСиббанк" укладено договір факторингу № 46, відповідно до умов якого право грошової вимоги за договором про надання споживчого кредиту та застави транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007 перейшло до ТОВ "Українська факторингова компанія". Автомобіль марки OPEL модель Astra OTGF69, 2007 року випуску, колір синій, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER], станом на 14.03.2017 зареєстрований за [PERSON]. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом (ч. 4 ст. 82 ЦПК України). Вказаним рішенням Коростенського міськрайонного суду Житомирської області від 10.08.2017 року в задоволенні зазначено позову відмовлено у зв'язку з його безпідставністю, оскільки відсутні підстави для звернення стягнення на предмет застави шляхом переходу його у власність ТОВ "Українська факторингова компанія" (а.с. 3-7). Між тим, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2017 року в задоволенні позовних вимог оскільки позивач не надав суду доказів на підтвердження реєстрації ним у Державному реєстрі обтяжень рухомого майна відомостей про звернення стягнення на предмет застави. З витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що станом на 26.04.2017 року звернення стягнення не зареєстроване (а.с. 8-9). Станом на час розгляду справи, право власності на автомобіль марки OPEL модель Astra OTGF69, 2007 року випуску, колір синій, кузов № [NUMBER], державний номер [NUMBER], станом на 14.03.2017 зареєстрований за [PERSON] ніким не оспорюється та не припинено у судовому порядку. Доказів зворотнього не надано. Згідно з п. 7 ч. 2 ст.16 ЦК України, припинення правовідношенн є одним із способів захисту цивільних прав. П. 1 ч. 1 ст. 593 ЦК України та п. 1 ст. 28 Закону України «Про заставу» передбачена можливість припинення права застав и у разі припинення зобов'язання, забезпеченого заставою. Зобов'язання припиняється смертю боржника, якщо воно є нерозривно пов'язаним з його особою і у зв'язку з цим не може бути виконане іншою особою (ч. 1 ст. 608 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Положеннями ст. 1281 ЦК України передбачено право кредитора спадкодавця пред'явити вимоги до спадкоємця. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 1282 ЦК України, спадкоємці зобов'язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов'язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Як вказує позивач, після смерті [PERSON] ніхто із заявою про прийняття спадщини не звертався. Між тим, дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході розгляді справи. Як вбачається із висновку Старокостянтинівського ВП ГУ НП в Хмельницькій області від 15.03.2017, на який позивач посилається як на доведення вказаного факту, мати покійного [PERSON] - [PERSON] пояснила, що із заявою про прийняття спадщини ніхто не звертався, а колишня дружина [PERSON] повідомила, що не вступала в спадщину після смерті [PERSON] (а.с. 21-22). Між тим, даний висновок не є належним та допустимим доказом не звернення із заявою про прийняття спадщини, адже неподання таких заяв опитаними слідчим особами не свідчить про неприйняття спадщини ніким вцілому. Згідно п.1 ч.1 ст.593 ЦК України право застави припиняється у разі припинення зобов»язання, забезпеченого заставою. Між тим, за умовами ст..599 ЦК України зобов»язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Як вбачається з матеріалів справи, зобов'язання, яке виникло на підставі Кредитного договору, не виконане а ні позичальником, а ні поручителями. Припинення договору, з якого виникає забезпечене заставою зобов'язання, зіставляють із підставами для припинення права застави. Однак, при цьому слід ураховувати, що відповідно до вимог статей 526, 599 ЦК України зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Будь-які охоронні зобов'язання, які випливають з основного зобов'язання, не повинні припиняти дію зобов'язань, які забезпечують основне зобов'язання, яке залишилось невиконаним. За змістом статті 11 Закону України «Про заставу», (заставодержатель) має право в разі невиконання боржником (заставодавцем) забезпеченого заставою зобов'язання одержати задоволення з вартості заставленого майна переважно перед іншими кредиторами. Правова позиція Верховного Суду України, висловлена в постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-216цс14 викладена наступним чином: «Укладаючи договір застави (іпотеки), заставодавець (іпотекодавець) приймає на себе всі ризики, пов'язані з невиконанням зобов'язання боржником (у межах вартості предмета застави (іпотеки)), у тому числі й ті, що виникають унаслідок банкрутства боржника з його подальшим виключенням із ЄДРЮО та ФОП. Оскільки покладення на особу, яка видала забезпечення, цих ризиків відбулося за договором, укладеним заставодавцем (іпотекодавцем) саме з кредитором, то всі прийняті ризики повинні покладатися на особу, яка видала забезпечення, і після припинення існування боржника, отже, ліквідація несення цих ризиків. Інше може бути передбачено договором між кредитором та особою, яка видала забезпечення, тобто, звільнення останньої від таких ризиків повинно бути предметом спеціальної домовленості між нею і кредитором». Аналіз вищевказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що сам по собі факт смерті боржника за кредитним договором чи не прийняття станом на час розгляду справи спадщини за наявності заборгованості боржника за цим договором не є підставою для припинення договору застави, який укладений для забезпечення виконання кредитного договору боржником. Приймаючи рішення по суті спору, суд має зазначити про застосування положень цивільного процесуального законодавства щодо змагальності сторін та диспозитивності цивільного судочинства. Так приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. При цьому за положеннями ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд, зберігаючи об'єктивність і неупередженість: 1) керує ходом судового процесу; 2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3) роз'яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов'язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; 4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов'язків. Так під час проведення підготовчого засідання, позивач в судове засідання з'явився, відповідно, ним не заявлялись клопотання щодо витребування, забезпечення доказів. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Надаючи оцінку наданим доказам, суд приходить до висновку, що матеріали справи не містять будь - яких документів, які б дали змогу зробити достовірний висновок щодо неприйняття жодною особою майна після смерті [PERSON] Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зважаючи на викладене, суд не може покласти в основу рішення зазначене твердження позивача, а отже і позбавлений можливості зробити висновок, що в розумінні положень ст. 593 ЦК України, наявні підстави для визнання припиненим право застави. Під час розгляду справи позивачем вказаних доказів надано не було, як не заявлялось інших клопотань про їх витребування, в тому числі документів він органів нотаріату. За таких обставин, з огляду на відсутність обов»язку суду щодо збирання доказів, підстави для задоволення позову в частині визнання припиненим право застави за Договором про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000 від 19.11.2007 р. відсутні. У відповідності до положень ст.ст. 1, 3, 15 ЦПК України завданням цивільного судочинства є захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають, зокрема, з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин. При цьому, як роз'яснив Пленум Верховного Суду України в п.11 своєї постанови «Про судове рішення у цивільних справах», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (ч.ч.1, 2 ст. 3 ЦПК України), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Окрім того Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що існуванням в Державного реєстру обтяжень рухомого майна відповідного запису, враховуючи ненадання позивачем витягу з вказаного реєстру на час розгляду справи, а як встановлено рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 02.10.2017 року, з витягу із Державного реєстру обтяжень рухомого майна вбачається, що станом на 26.04.2017 року звернення стягнення не зареєстроване. Крім того, вимога про припинення обтяження, що виникло на підставі Договору про надання споживчого кредиту та заставу транспортного засобу № 11254182000, укладеного 19.11.2007р. є передбачено, враховуючи відсутність підстав для визнання припиненим права застави. Положеннями ст. 141 ЦПК України визначено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов'язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. Враховуючи викладене,

Outcome: dismissed