Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-19 00:00:00

[PERSON] звернувся до Рівненського міського суду з позовом до Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мир», Товариства з обмеженою відповідальністю «Європейський промислово-інвестиційний альянс» про визнання недійсним договорів, в якому просить суд визнати недійсним договір № 200042 від 14 липня 2015 року, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Європейський промислово-інвестиційний альянс» та фізичною особою [PERSON]; визнати недійсним договір добровільного страхування від нещасних випадків № НВ 0376 від 14 липня 2015 року, укладений між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Мир» та фізичною особою [PERSON] та стягнути з Публічного акціонерного товариства «Страхова компанія «Мир» на користь [PERSON] страховий платіж в розмір 20400 (двадцять тисяч чотириста) гривень 00 коп. 11 грудня 2015 року голова правління ПАТ «СК «Мир» [PERSON] подав до суду заперечення в яких вказав, що правові відносини в даному випадку регулюються Цивільним Кодексом України, ЗУ «Про захист прав споживачів», ЗУ «Про страхування». Договір страхування за формою та змістом цілком відповідає вимогам ст. 982 ЦК України та ст.16 ЗУ «Про стахування». З письмовим текстом договору страхування позивач був ознайомлений, про що свідчить його підпис, який він не оспорює і над яким окремо вказано, що саме він з умовами договору та правилами страхування ознайомлений. Будь яких звернень (заперечень) від позивача стосовно договору страхування ПАТ «СК «Мир» не отримало. Крім того, договір страхування припинив свою дію 14 серпня 2015 року. Не зважаючи на те, що позивач вимагає визнати договір страхування недійсним з дня його укладання, саме, застосування ст.216 ЦК України обумовлює те, що навіть в цьому випадку, страховик повинен повернути позивачу страхову премію, а позивач повинен відшкодувати відповідачу вартість надання страхової послуги (страхового зобовязання) у повному обсязі, якою ін. користувався до 14 серпня 2015 року, що в свою чергу, додатково свідчить про необґрунтованість частини вимоги позивача, стосовно повернення 20\~400 грн., без відповідного власного відшкодування відповідачу. Просить вважати всі вимоги позивача не обґрунтованими, у задоволенні позовних вимог до ПАТ «СК «Мир» відмовити у повному обсязі. 14 грудня 2015 року директор ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» [PERSON] подав до суду заперечення в яких вказав, що позивач своїм підписом на договорі засвідчив, що отримав усі пояснення від представника підприємства, уважно прочитав та зрозумів усі визначення, умови та зміст договору і додатків до нього. За весь час на рахунок підприємства жодного внеску з боку позивача не надійшло, у звязку з чим договір було розірвано, а відтак немає ніяких підстав для визнання договору недійсним. Просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» про визнання договору недійсним. Представник позивача адвокат [PERSON] звернувся до суду з письмовим клопотанням, в якому, підтримавши позов у повному обсязі, просить справу розглянути у відсутності представника позивача та, у разі відсутності відповідачів, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі. Відповідачі в судове засідання не з'явились з невідомих суду причин, про день та час розгляду справи повідомлялась належним чином. Суд, у відповідності до вимог ч. 4 ст.169 ЦПК України вважає можливим розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення. Відповідно до ст.ст. 10,60 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Згідно ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу , в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 14 липня 2015 року між ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» в особі продавця-консультанта [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір № 200042, метою якого згідно розділу 1.1 є отримання клієнтом (позивачем) бажаної речі, а саме за дорученням клієнта, ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» зобовязується вчинити від імені клієнта певні юридичні дії, спрямовані на придбання бажаної речі, зазначеної в акті відомостей клієнта до даного договору. Згідно акту відомостей про клієнта до договору № 200042 від 14.07.2015 року (що є невідємною частиною вищевказаного договору) позивач доручив ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» здійснити дії на придбання автомобіля, вартістю 94000 (девяносто чотири тисячі) гривень, розтермінувавши цей платіж на 36 місяців. Розділом 12 Договору № 200042 встановлено, що компанія гарантує виконати доручення придбати на користь клієнта товар за умов даного договору та акту до нього. Одночасно з вищезазначеним договором, в тому ж офісі, 14 липня 2015 року між Публічним акціонерним товариством «Страхова компанія «Мир» та [PERSON] було укладено Договір добровільного страхування від нещасного випадку № НВ 0376. Згідно п. 2.6 Договору страхування страхувальник, [PERSON], зобовязується одноразово сплатити Страховику страхову премію, що складає 20\~400 (двадцять тисяч чотириста) гривень, які на вимогу консультанта позивачем було сплачено при укладені Договору страхування , а саме 14.07.2015 року. При сплаті страхової премії позивачем додатково було сплачено комісію банку в розмірі 204.00. Представник відповідачів запевнив позивача, що сплачені ТзОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» кошти, не є платою за одержання товару чи страхові послуги, а фактично надають можливість одержання права на купівлю товару, яке надається не за рахунок відповідача ТОВ " Європейський промислово-інвестиційний альянс" а за рахунок залучення інших споживачів і їх коштів до такої ж схеми. Обєктом страхування згідно вищезазначеного договору є життя і здоровя страхувальника - позивача. Згідно ст. 6 Закону України «Про страхування» страхування від нещасних випадків є окремим видом добровільного страхування і не відноситься до страхування життя. Як зазначила в запереченні ПАТ «СК «МИР», остання має ліцензію на проведення страхової діяльності у формі добровільного страхування від нещасних випадків. Отже, Договір добровільного страхування від нещасних випадків № 0376 укладений між [PERSON] та ПАТ «Страхова компанія «Мир» не відповідає вимогам ст. 982 ЦК України. [PERSON], виконав всі зобовязання за Договором № 200042 та Договором добровільного страхування від нещасних випадків № 0376, натомість відповідач ТОВ " Європейський промислово-інвестиційний альянс" не виконав жодних зобовязань за вказаними договорами. Оспорювані Договори набули чинності з моменту їх підписання [PERSON] та представником Відповідачів. Пунктом 6.2 Договору №200042 визначено, що у разі невиконання, або неналежного виконання порушення взятих по даному договору зобовязань, сторони несуть відповідальність один перед одним згідно умов даного договору, додатків та актів до нього, а також у відповідності до вимог норм чинного законодавства України. Статтею 629 ЦК України встановлено, що договір є обовязковим для виконання сторонами. Частиною 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Згідно ст. 610 ЦК України порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Положенням ст. 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобовязання внаслідок односторонньої відмови від зобовязання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобовязання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Згідно п. 7.1 розділу 7 клієнт має право розірвати договір №200042 до отримання товару, та повернути кошти відповідно цього розділу. В тім, по даний час зобовязання за договором № 200042 відповідач ТОВ " Європейський промислово-інвестиційний альянс" так і не виконав. Окремою підставою для визнання договору недійсним є його суперечність вимогам Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». Відповідно до статті 4 вказаного закону до фінансових послуг віднесено, зокрема, залучення фінансових активів із зобовязанням наступного їх повернення. Суд також встановив, що договором було передбачено залучення фінансових коштів учасників групи з зобовязанням наступної оплати товару або наданням відповідної суми у позику. Таким чином вказана діяльність кваліфікована Законом як фінансова послуга. Відповідно до статті 5 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» фінансові послуги можуть надавати лише фінансові установи. ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» не внесений до Державного реєстру фінансових установ, який веде Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг, а тому не є фінансовою установою. Таким чином суд погоджується з доводами позивача, що відповідач ТОВ " Європейський промислово-інвестиційний альянс" не вправі здійснювати діяльність з залучення коштів фізичних осіб з зобовязанням наступного їх повернення. Крім того, за умовами угоди, право на отримання товару залежить від внесення коштів іншими клієнтами, а розподіл фонду відокремленої бази на якому знаходяться суми клієнтських внесків проходить по пірамідальній схемі, тобто отримання товару одним із учасників клієнтської бази можливе лише в разі накопичення достатніх фінансових ресурсів шляхом залучення коштів інших учасників клієнтської бази без інвестування товариством власних коштів. В подальшому учасник системи, який отримав товар, продовжує сплачувати внески, які фактично компенсують кошти іншим учасникам системи, тобто один учасник програми за свої власні кошти оплачує товар іншому учаснику програми. Процедура прийняття рішення про надання права на отримання автомобіля є непрозорою, а інформація про фонд бази, кількість клієнтів, що формують фонд бази та розмір сплачених клієнтами внесків, які мають право на отримання автомобіля, є недоступною учасникам клієнтської бази і не може бути перевірена. Крім того, оспорюваний Договір № 200042 не містить строків та (або) термінів отримання клієнтом автомобіля та не передбачає будь-яких гарантій отримання клієнтом автомобіля навіть у разі повної оплати його вартості Отже, наведений вид нечесної підприємницької практики вводить споживача в оману та містить ознаки пірамідальної схеми, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів такої системи, а не за рахунок продажу або споживання продукції. Такі дії відповідачів є підставою для визнання умов договорів недійсними згідно п. 4 ч. 3 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» - надання можливості виконавцю не повертати кошти на оплату, здійснену споживачем, у разі відмови споживача укласти або виконати договір, без встановлення права споживача на одержання відповідної компенсації від виконавця у звязку з розірванням або не виконанням ним договору. Разом з тим, при розірванні контракту для самого відповідача будь-яких негативних наслідків взагалі не передбачено. Частиною 4 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлюється, що перелік несправедливих умов у договорах із споживачами не є вичерпним. Згідно ч.1 ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів», виконавець послуг не повинен включати у договори із споживачем умови які є не справедливими. Відповідно до ч.2 п.3 ч.3 ст.18 вказаного закону умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обовязків на шкоду споживача, зокрема, встановлення жорстких обовязків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця. За змістом ч. 2 ст. 19 вище згаданого закону, забороняється нечесна підприємницька практика, яка спонукає або може спонукати споживача дати згоду на здійснення правочину, на який в іншому випадку він не погодився б, така практика вводить в оману стосовно основних характеристик продукції, таких як її наявність, перевага, небезпека, склад, методи використання, очікувані результати споживання. Отже суд встановив, що при укладенні договорів [PERSON] була надана нечітка, неправильна інформація, стосовно оскаржуваних договорів, а тому, що суд вважає, що дії ТОВ «Європейський промислово-інвестиційний альянс» та ПАТ «Страхова компанія «Мир» є забороненими та підпадають під ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів», Згідно, п.7 ч.3 ст. 19 Закону України «Про захист прав споживачів»: «…забороняється нечесний вид підприємницької практики, що вводить споживачів в оману - утворення, експлуатація або сприяння розвитку пірамідальних схем, коли споживач сплачує за можливість одержання компенсації, яка надається за рахунок залучення інших споживачів до такої схеми, а не за рахунок продажу або споживання продукції…». Згідно ч.6 ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» правочини, здійснені з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Статтею 230 Цивільного Кодексу України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У ст. 216 Цивільного Кодексу України зазначено, що у разі недійсності правочину, кожна із сторін зобовязана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Дана стаття обґрунтовує мої вимоги щодо повернення внесеної початкової суми на банківський рахунок. За таких обставин суд погоджується з твердженням позивача про те, що вказані договори слід визнати недійсними із застосуванням наслідків недійсності договору. З огляду на вказане, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] є законними і підлягають задоволенню. Як вбчається з ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об"єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ немає для суду наперед встановленого значення. У відповідності до ст. 88 ЦПК України, підлягає стягнення з відповідачів на користь держави судовий збір. На підставі викладеного та

Outcome: approved