Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-23 00:00:00

В грудні 2014 року позивач звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнень просив постановити рішення, яким визнати, що 29.12.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу виставочного салону непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І; визнати за позивачем право власності на виставочний салон непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І; виключити з опису та звільнити з-під арешту виставочний салон непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилається на те, що 29.12.2011 року між ним та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу виставочного салону непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І, але даний договір було укладено у формі договору дарування з прихованням реальної угоди купівлі-продажу. Таким чином, між позивачем, який діяв на підставі довіреності від імені своєї матері [PERSON] та [PERSON] 29.12.2011 року було укладено договір дарування серії ВРО № 928199 виставочного салону непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Петрушенською І.Р., та зареєстрований в реєстрі за № 5887. Позивач зазначав, що на те що укладено саме договір купівлі-продажу, а не договір дарування вказує наступне: майно, що було предметом договору, знаходилося в заставі у ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", згідно іпотечного договору №012/02-40/1665 від 14.12.2007 року, укладеного між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Чалою В.О., зареєстрованого в реєстрі № 686, заборона № 21, який було укладено на забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №014/15-20/806/3 від 30.09.2009 року між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON] Оскільки [PERSON] не міг погасити кредитні зобов'язання між ним та ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" було прийнято рішення добровільно продати предмет іпотеки та отриману суму сплатити Банку. Спочатку бажання купити предмет застави виявив [PERSON]. Між ним та [PERSON] було укладено попередній договір на придбання предмету іпотеки, на підставі чого було прийнято відповідне рішення Кредитного комітету Банку. Але потім [PERSON] від угоди відмовився, оскільки не знайшов відповідних коштів для придбання. Тоді [PERSON] запропонував позивачу придбати предмет іпотеки, на що той погодився. Позивач 17.11.2011 року, на виконання домовленостей між ним та [PERSON], сплатив за предмет іпотеки на рахунок ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" перший внесок у розмірі 390 000,00 гривень. Після чого Банк направив повідомлення від 29.12.2011 року № 4380 приватному нотаріусу ДМНО Петрушенській І.Р. щодо зняття заборони на відчуження об'єкта нерухомого майна у зв'язку з даруванням та частковим погашенням зобов'язань по кредитному договору. Того ж дня позивачем була сплачена повна сума за предмет іпотеки ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" у розмірі 2 110 000,00 гривень відповідно до меморіального ордеру №150/378-10 від 29.12.2011 року та укладено договір дарування на ім'я матері позивача - [PERSON] Позивач зазначає, що на даний момент його мати померла і він не може отримати спадщину на виставочний салон непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], оскільки треті особи чинять йому у цьому перепони. Також позивач зазначає, що у грудні 2014 року йому стало відомо, що відділом примусового виконання рішень УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області було описано та накладено арешт на виставочний салон непродовольчих товарів, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], відповідно до акту опису та арешту майна №40535387 від 28.02.14 року, як на майно, яке ніби то належить на праві власності [PERSON] Включення цього майна до акту опису та арешту майна позивач вважає неправомірним, оскільки він дійсно придбав це майно у [PERSON], а отже останній не може відповідати майном, яке належить іншій особі перед третіми особами. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м.Дніпропетровська від 30.12.2014 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON], ПАТ "Райффайзен Банк Аваль", треті особи: ВПВР УДВС ГУЮ у Дніпропетровській області, РС Дніпропетровського МУЮ, [PERSON], про визнання укладеним договору купівлі-продажу, визнання права власності та виключення майна з акта опису та арешту майна- задоволено в повному обсязі. Визнано, що 29.12.2011 року було укладено договір купівлі-продажу виставочного салону непродовольчих товарів між [PERSON] (і.п.н.[NUMBER]) та [PERSON] (і.п.н.[NUMBER]), що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І. Визнано право власності за [PERSON] (і.п.н.[NUMBER]) на виставочний салон непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І. Виключено з опису та звільнено з-під арешту виставочний салон непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], та має наступні характеристики: виставочний салон непродовольчих товарів літ. А-2 поз. 101-108, 201-211, загальною площею 611,6 м2, сходи літ. а, огорожі та споруди №1-4, мостіння І. Також судом було вирішено питання щодо розподілу судових витрат по справі. Не погодившись з вищевказаним рішенням суду, [PERSON] звернулася до суду з апеляційною скаргою, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, ставить питання про скасування рішення суду та просить ухвалити нове рішення про відмову в задоволенні позову. Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню, а рішення суду скасуванню відповідно до ст.309 ЦПК України, з наступних підстав. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Зазначеним вимогам закону судове рішення не відповідає. Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що Позивач не має боргових зобов'язань перед третіми особами, а від так позбавлення його майна в рахунок погашення грошових зобов'язань за третіх осіб є протиправним позбавленням його права власності, що забороняється законом, а тому, оскільки [PERSON] майно, на яке накладено арешт було відчужено на користь позивача, та не належить вже [PERSON], то за рахунок нього не можливо виконати зобов'язання [PERSON] перед третіми особами, тому дійшов висновку про необхідність виключення з опису та звільнення з-під арешту спірного нерухомого майна. Колегія суддів не погоджується з вказаними висновками місцевого суду з наступних підстав. Відповідно до ст. 57 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. ?? Відповідно до ст. 57 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. На підставі ст. 179 ЦПК України предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи (причини пропуску строку позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Для встановлення у судовому засіданні фактів, зазначених у частині першій цієї статті, досліджуються показання свідків, письмові та речові докази, висновки експертів. Положеннями ст. 212 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті. Встановлюючи обставин справи, суд першої інстанції в заочному рішенні посилався на існування іпотечного договору № 012/02-40/1665 від 14 грудня 2007 року, укладеного між ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" та [PERSON], посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Чалою В.О., зареєстрованого в реєстрі № 686, заборона № 21, який було укладено на забезпечення виконання зобов'язань [PERSON] за кредитним договором № 014/15-20/806/3 від ЗО вересня 2009 року перед ПАТ "Райффайзен Банк Аваль". Однак, вказаних документів матеріали справи не містять, їх існування вбачається лише з тексту позовної заяви та судового рішення, а отже, прийняття цих документів, як доказів є припущенням та не можуть бути належним доказом в розумінні ст. 58,60 ЦПК України. Також не можуть бути належними доказами щодо укладення договору купівлі-продажу меморіальні ордери про сплату грошових коштів саме за предмет іпотеки ,у розмірі 390 000, 00 грн. та 2 110 000, 00 грн., оскільки місцевим судом не було враховано тої обставини, що будь-якої інформації, яка свідчить про сплату цих грошових коштів саме позивачем матеріали справи не містять. Меморіальний ордер № 150/378-10 від 29 грудня 2011 року, копія якого міститься в матеріалах справи, на який посилається суд першої інстанції у рішенні є нечитабельною копією, оригінал вказаного документу судом першої інстанції під час розгляду справи не вивчався, іншої інформації, яка підтверджує сплату позивачем грошових коштів документ не містить, також нема підпису уповноваженого співробітника банку та штампу, а тому не могли бути прийняті судом, як належний доказ по справі. Також не з'ясована районним судом під час розгляду справи позиція Банка ПАТ "Райффайзен Банк Аваль" щодо визнання дійсним укладання договору купівлі-продажу виставочного салону непродовольчих товарів, що розташований за адресою: [ADDRESS], який знаходиться в іпотеці у банку. Згідно ч.1,2 ст.220 ЦК у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Відповідно до ч.3 ст.640 ЦК України (в редакції, яка діяла на момент укладення договору) договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Пунктом 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду ільних справ про визнання правочинів недійсними" від 6 листопада 2009 року № 9 роз'яснено, що вирішуючи спір про визнання правочину, який підлягає нотаріальному посвідченню, дійсним, судам необхідно враховувати, що норма ч. 2 ст. 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до ст.ст. 210, 640 ЦК України пов'язується з їх державною реєстрацією, тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов'язків для сторін. Статтею 657 ЦК України в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, встановлено, що договір купівлі-продажу житлового будинку (квартири) або іншого :рухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню та державній реєстрації. Однак, при розгляді справи суд першої інстанції на зазначені положення закону уваги не звернув та не врахував, що договір купівлі-продажу виставочного салону непродовольчих товарів в силу ст. 657 ЦК України в редакції, яка була чинною на час никнення спірних правовідносин, підлягав і нотаріальному посвідченню, і державній рєстрації, тому не може бути визнаний судом ні укладеним, ні дійсним на підставі ч. 2 ст. 220 ЦК України, і, відповідно, відсутні підстави для визнання за позивачем права власності спірне нерухоме майно. Місцевим судом також не було враховано, що однією з умов визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину, чого судом у справі також встановлено не було, а встановлений факт неможливості зареєструвати майно в реєстрі речових прав через перепони, які чинять кредитори [PERSON] не може бути підставою для визнання договору дійсним. Окрім того, рішенням Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 24 липня 2014р. визнано недійсним договір дарування від 29 грудня 2011р., за яким [PERSON] подарував на користь [PERSON] виставочний салон непродовольчих товарів загальною площею 611,6 м. кв. за адресою: [ADDRESS], про що ухвалено рішення у справі № 0418/8007/2012 за позовом [PERSON] Суд встановив, що договір дарування від 29.11.2011р. укладений з метою приховання майна від стягувачів, відтак є фіктивним. Ухвалене рішення набрало чинності 12 листопада 2014р. після його перегляду апеляційним судом Дніпропетровської області, про що винесено ухвалу. Факт того, що спірне майно належить [PERSON] та він внаслідок укладання угоди дарування намагався ухилитись від звернення стягнення на нього, встановлений в судовому порядку. Відповідно до ч.3 ст.61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у вільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються я розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці ставини. Окрім того, встановлений факт підтверджує дійсні наміри сторін під час укладання угоди 29 грудня 2011 року незалежно від того, який договір був укладений та яка угода цим договором приховувалася. Таким чином, судом 1 інстанції було неповно з'ясовано обставини, що мають значення для справи, висновки суду не відповідають обставинам справи та невірно застосовано норми матеріального права, а тому, згідно ст. 309 ЦПК України, рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.88 ЦПК України судові витрати підлягають відшкодуванню стороні на користь якої ухвалено рішення.

Outcome: approved