Jurisdiction: civil
Date: 2016-09-27 00:00:00

24 січня 2016 року помер чоловік позивача [PERSON]. До складу спадкового майна після його смерті входить, зокрема, право на незавершену приватизацію земельної ділянки площею 2,0000 га, надану із земель сільськогосподарського призначення відповідно до наказу Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області, яка знаходиться на території Плосківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області. Позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті [PERSON] і прийняла спадщину. Крім неї, спадкоємцем є її зі спадкодавцем дочка [PERSON], яка спадщину не прийняла і на неї не претендує. Позивач не може оформити спадкові права на зазначену земельну ділянку в нотаріальній конторі, оскільки спадкодавець за життя не завершив приватизацію земельної ділянки і не отримав правовстановлюючий документ на неї. За захистом своїх прав та інтересів [PERSON] з відповідним позовом звернулася до суду і просить визнати за нею в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] право на завершення приватизації та одержання документа на право власності на земельну ділянку, що знаходиться на території Плосківської сільської ради Мурованокуриловецького району Вінницької області площею 2.0000 га. Позивач в судове засідання не зявилася. Її інтереси в суді представляли [PERSON] та [PERSON] (а.с. 5). Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні повністю підтримав позов, заявлений [PERSON] з підстав, викладених у ньому. Зокрема, суду пояснив, що 31 грудня 2016 року наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області було затверджено документацію із землеустрою та передано у власність [PERSON] земельну ділянку на території Плосківської сільської ради для ведення ОСГ площею 2,0000 га за кадастровим номером 0522885200:03:001:0142. 24 січня 2016 року [PERSON] помер, не зареєструвавши за собою право власності на земельну ділянку. Оскільки у [PERSON] не виникло право на земельну ділянку, його спадкоємець позивач [PERSON] не може успадкувати її. Однак, відповідно до норм Цивільного кодексу України про спадкове право, [PERSON] як спадкоємець першої черги за законом має право спадкувати право спадкодавця на завершення приватизації. Тому [PERSON] просить судовим рішенням надати їй право на завершення процедури приватизації та право на отримання документу про право власності на земельну ділянку. Представник відповідача сільський голова Плосківської сільської ради у судове засідання не зявився. 19 вересня 2016 року подав до канцелярії суду заяву, у якій просив слухати справу у відсутності їх представника, позовні вимоги визнав та не заперечив проти задоволення позову (а.с. 33) Відповідач [PERSON] у судове засідання не зявилася. 08 вересня 2016 року подала заяву (а.с. 29), у якій зазначила, що повністю визнає заявлені до неї вимоги та не заперечує проти ухвалення судом рішення про задоволення позову. Одночасно просила провести розгляд справи у її відсутності без фіксування судового процесу. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача представник головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області [PERSON] (а.с. 24) у судовому засіданні 21 вересня 2016 року позовні вимоги [PERSON] не визнала, про що подала письмові заперечення (а.с. 71-72), і суду пояснила: Оскільки у спадкодавця не виникло право власності на земельну ділянку, спадкоємець не має права вимагати визнання за нею права власності на цю земельну ділянку. Крім того, у звязку зі смертю, припинилася цивільна правоздатність [PERSON] Розглянувши справу в судовому засіданні, дослідивши та оцінивши наявні у матеріалах справи докази в їх сукупності, враховуючи положення Конституції України та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, суд з урахуванням норм чинного законодавства та актів міжнародного права, прийшов до висновку, що позовна вимога [PERSON] підлягає до задоволення, виходячи з наступного: Об'єктом спадкового наступництва є спадщина, тобто вся сукупність прав та обов'язків спадкодавця, в яких він перебував на момент своєї смерті і які за своєю правовою природою є невіддільними від особи їх носія і здатні перейти до інших осіб. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (с. 1 ст. 1220 ЦК України). [PERSON] помер 24 січня 2016 року у м. Новодністровськ Чернівецької області (а.с. 11). Відповідно до положень ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Із наданої суду копії спадкової справи № 26/2016 до майна померлого 24 січня 2016 року [PERSON] (а.с. 35-67), зокрема, Інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 44441390 від 13 липня 2016 року слідує, що останній заповіту по своїй смерті не залишав (а.с. 44). У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 ЦК України (ч. 2 ст. 1223 ЦК України). Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово, кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги (ст. 1258 ЦК України). До першої черги спадкоємців за законом належать діти спадкодавця, той з подружжя, який його пережив та батьки ( ст. 1261 ЦК України). Свідоцтвом про смерть (а.с. 11), свідоцтвом про укладення шлюбу (а.с. 10), заявою про прийняття спадщини (а.с. 38), заявою [PERSON] про відмову від прийняття спадщини після смерті батька (а.с. 46), свідоцтвом про право на спадщину за законом на земельну ділянку прощею 0,2794 га, що розташована у м. Вінниця (а.с. 66) стверджується, що [PERSON] є єдиною спадкоємицею першої черги за законом, що має право і прийняла спадщину після смерті [PERSON]. Така обставина, доводиться і оглянутою у судовому засіданні спадковою справою №26/2016 до майна померлого 24 січня 2016 року [PERSON] (а.с. 35-67). Із пояснень представника позивача у судовому засіданні та спадкової справи №26/2016 слідує, що після смерті [PERSON] залишилася спадщина, в тому числі, право на незавершену приватизацію земельної ділянки площею 2.0000 га, призначену для ведення особистого селянського господарства, що знаходиться на території Плосківської сільської ради. Маючи намір оформити вищевказану спадщину, позивач звернулась до державного нотаріуса Новодністровської державної нотаріальної контори із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, однак 09 серпня 2016 року отримала відмову у оформленні спадкових прав через відсутність правовстановлюючих документів на імя спадкодавця (а.с. 52). Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Захист прав громадян на земельні ділянки здійснюється, в тому числі, шляхом визнання права, що передбачено п. 1 ч. 3 ст. 152 ЗК України. Відповідно до ст. 125 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають із моменту державної реєстрації цих прав. Пунктом 10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 30 травня 2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» передбачено, що відповідно до статті 1225 ЦК України право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців за загальними правилами спадкування (зі збереженням її цільового призначення) при підтвердженні цього права спадкодавця державним актом на право власності на землю або іншим правовстановлюючим документом. Набуття права власності на земельну ділянку та перехід права власності на земельну ділянку в порядку спадкування має місце за наявності наступних юридичних фактів у їх сукупності: ухвалення рішення компетентного органу про передачу у власність земельної ділянки спадкодавцю, укладення спадкодавцем правочинів щодо набуття права власності на земельні ділянки; виготовлення технічної документації на земельні ділянки; визначення меж земельної ділянки в натурі; погодження із суміжними землевласниками та землекористувачами; одержання у встановленому порядку державного акта на землю; реєстрація права власності на земельну ділянку. Якщо зазначені вимоги спадкодавцем не дотримано - право власності на конкретні земельні ділянки не виникає та відповідно до ст. 1216 ЦК не переходить до спадкоємців у порядку спадкування, за винятком встановлених випадків, на які поширюється дія п. 1 розділу X "Перехідні положення" Земельного кодексу України. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних прав про спадкування» роз'яснив, що у разі якщо спадкодавець не набув права власності на земельну ділянку згідно зі ст. 125 ЗК, проте розпочав процедуру приватизації земельної ділянки відповідно до чинного законодавства України, а органами місцевого самоврядування відмовлено спадкоємцям у завершенні процедури приватизації, то спадкоємці мають право звертатися до суду із позовами про визнання відповідного права в порядку спадкування права на завершення приватизації та одержання державного акта про право власності на землю на імя спадкоємця, а не права власності на земельну ділянку. На підставі абз. 2 п. 1 розділу X «Перехідні положення» ЗК України рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийняті органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок» (втратив чинність на підставі Закону України від 14 вересня 2006 року № 139-V) є підставою для виготовлення та видачі цим громадянам або їх спадкоємцям державних актів на право власності на земельну ділянку за технічною документацією щодо складання документів, що посвідчують право на земельну ділянку (п. 1 розділу X доповнено абз. 2 згідно із Законом від 16 вересня 2008 року № 509-VI). Якщо видача державного акта про право власності на землю здійснюється на підставі рішення про передачу громадянам України безоплатно у приватну власність земельних ділянок, прийнятого органами місцевого самоврядування відповідно до Декрету Кабінету Міністрів України від 26 грудня 1992 року «Про приватизацію земельних ділянок», до спадкоємців переходить право отримати державний акт про право власності на земельну ділянку. Зазначений порядок встановлений законодавством у разі набуття права власності на земельні ділянки шляхом їх приватизації громадянами (ч. 3 ст. 116 Земельного Кодексу України). Судом встановлено, що наказом начальника Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області № 2-81-05/20-15-ст від 31 грудня 2015 року (а.с. 16) затверджено розроблений проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства із земель запасу на території Плосківської сільської ради та надано [PERSON] у власність земельну ділянку площею 2,0000 га за кадастровим номером 0522885200:03:001:0142. Витягом з державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0504786042016 сформованого 18 серпня 2016 року (а.с. 13-15) стверджується, що земельна ділянка площею 2.0000 га за кадастровим номером 0522885200:03:001:0142, яка призначена для ведення особистого селянського господарства, станом на 18 серпня 2016 року перебуває у державній власності. Наведене свідчить про те, що [PERSON] розпочав процедуру одержання земельної ділянки із земель державної власності в межах норм безоплатної приватизації (п. «в» ч. 3 ст.116, п. «б» ч. 1 ст .121 Земельного Кодексу), але не завершив цю процедуру, зокрема, не здійснив державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, яка була передана йому у власність. Таким чином, право на завершення процедури приватизації та отримання земельної ділянки у власність, яке належало померлому на момент відкриття спадщини, не припинилося внаслідок його смерті, а перейшло в порядку спадкування до позивача, яка є його спадкоємицею першої черги за законом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні судом досліджено докази, які відповідають вимогам належності та допустимості, надані позивачем на підтвердження своїх вимог. За приписами ч. 1 ст. 179 ЦПК України, предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідачі наданими суду заявами визнали позовні вимоги у повному обємі, ствердили, що дійсно [PERSON] отримав безоплатно у власність із земель запасу Плосківської сільської ради земельну ділянку площею 2 га, проте через передчасну смерть не встиг завершити її приватизацію, зокрема, зареєструвати за собою право власності на земельну ділянку. За таких обставин, суд вважає за можливе визнати за [PERSON], як спадкоємцем померлого [PERSON] право на завершення приватизації земельної ділянки площею 2.0000 га та право на отримання правовстановлюючих документів на земельну ділянку на своє ім'я. При вирішенні даного цивільно-правового спору суд також враховує, що одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Стаття 26 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права, ратифікована Указом Президії Верховної Ради Української PCP N 2148-VIII від 19.10.73 року; статті 7 і 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 А (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року, визначають, що всі люди рівні перед законом і мають право, без будь-якої різниці, на рівний їх захист законом. Кожна людина має право володіти майном як особисто так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. Зазначене положення повністю узгоджується із ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до ст. ст. 41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Аналізуючи вищевикладене, дослідивши та оцінивши всі обставини справи, перевіривши їх доказами, виходячи із принципів розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про обгрунтовність позовних вимог [PERSON] та наявність правових підстав для їх задоволення.

Outcome: approved