Jurisdiction: civil
Date: 2019-12-22 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Трускавецького міського суду Львівської області з позовом до ПАТ КБ "Приватбанк" про визнання кредитного договору № LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року частково недійсним. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 22 вересня 2005 року вона уклала кредитний договір № LVTRGF 00000004 з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк". Згідно п. 1.1 даного договору банк надав позивачці кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 19 вересня 2025 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 31440,00 доларів США на придбання житла зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Погашення заборгованості за Договором було визначено у сумі 375,41 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, комісії, а також інших витрат Банку відповідно до п. п. 2.2.9., 4.3 Договору. Під час підписання кредитного договору в позивачки не було сумніву у законності його умов, оскільки ПАТ КБ «Приватбанк» був вже відомою банківською установою, а відповідності до чинного законодавства України, регулювання діяльності та банківський нагляд банків здійснюється Національним Банком України. До серпня 2015 року вона своєчасно та в повному розмірі виконувала свої зобов`язанні з погашення заборгованості за Договором, однак, з народженням третьої дитини 16.08.2015 року, у неї значно погіршились умови та можливості для розрахунку за кредитним договором. Незважаючи на це, вона вносила деякі кошти для погашення цього кредитного договору, а у квітні 2016 року внесла 18 000 доларів для погашення заборгованості за попередні місяці і сплати наступних платежів за кредитним договором. 16 червня 2016 року відповідач надав позивачці виписку про погашення по кредиту за період з 22.09.2005р. по 16.06.2016р., у відповідності до якої нею погашено 90489,37 доларів США, з яких погашення тіла кредиту - 31699,89 доларів США, погашення відсотків - 26453,35 доларів США і погашення комісії - 11648,34 доларів США. Як вбачається з вищевказаної виписки, комісія за розрахунково-касове обслуговування складає значну частину погашення позивачкою кредиту, що суперечить ст.ст. 11, 18 Закону України "Про захист прав споживачів" та принципу добросовісності у договірних відносинах із споживачем, наявний істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Тому позивачка просить визнати недійсною з моменту укладення умову кредитного договору LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року щодо обов"язку [PERSON] сплачувати АТ КБ "Приватбанк" комісію за розрахунково-касове обслуговування в розмірі 0,40 % від суми виданого кредиту щомісяця та зобов"язати АТ КБ "Приватбанк" здійснити перерахунок платежів [PERSON] з часу укладення кредитного договору LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року. Представники позивачки в судовому засіданні позов підтримали, додатково пояснили, що пункт 1.1 кредитного договору - в частині сплати комісійної винагороди за розрахунково-касове обслуговування, суперечить ч. 4 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», що відповідно до ч. 1 ст. 203 ЦК України та ч.ч. 3, 4, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» є підставою для визнання такого недійсними. Саме до такого висновку дійшов Верховний Суд в результаті розгляду справ №695/3474/17(Постанова від 27.12.2018р.), №666/4957/15-ц(Постанова від 20.02.2019р.), а також Верховний Суд України у своїй Постанові від 16.11.2016 року (справа №6-1746цс16). Згідно рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № і 5-рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» з подальшими змінами у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Крім того, згідно п. 3.6 "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", затвердженими Постановою Правління НБУ № 168 від 10.05.2007 року, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача тощо) або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення до нього змін, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Також вважають, що при зверненні до суду позивачкою не пропущено строк позовної давності, оскільки про нарахування та розмір комісії за розрахунково-касове обслуговування позивачка дізналася 16 червня 2016 року з виписки про погашення по кредиту. На підcтаві наведених норм просять задовольнити позов. Представники відповідача позову не визнали, додатково пояснили, що під час укладення кредитного договору LVTRGF00000004 від 22.09.2005 року банком було дотримано усіх вимог діючого законодавства України. Позивачка у позовній заяві посилається на ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" в редакції, яка на день укладення договору - 22.09.2005 року не існувала. Рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № і 5-рп/2011, на яке посилається позивачка, стосується статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яка набула чинності вже після укладення сторонами кредитного договору. "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", на які посилаються представники позивачки, були затверджені НБУ 10.05.2007 року - після укладення кредитного договору. За загальним правилом - Закони не мають зворотньої дії в часі, крім випадків, коли вони пом"якшують відповідальність особи. Тому застосування вказаних нормативно-правових актів до спірних правовідносин є безпідставним. Крім того, позивачка пропустила строк позовної давності, оскільки його перебіг розпочався з дня укладення договору - 22.09.2005 року, який сплив 22.09.2008 року, тому представники відповідача просили суд застосувати до спірних правовідносин строк позовної давності та відмовити позивачці в задоволенні позову. Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що 22 вересня 2005 року позивачка уклала кредитний договір № LVTRGF 00000004 з ПАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк". Згідно п. 1.1 даного договору банк надав позивачці кредитні кошти шляхом надання готівкою через касу на строк до 19 вересня 2025 року включно, у вигляді непоновлювальної кредитної лінії у розмірі 31440,00 доларів США на придбання житла зі сплатою за користування кредитом відсотків у розмірі 1,06% на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом і комісією за розрахунково-касове обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту щомісяця в період сплати, комісії за дострокове погашення кредиту відповідно до п.3.11 даного договору. Погашення заборгованості за Договором було визначено у сумі 375,41 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсотків, комісії, а також інших витрат Банку відповідно до п. п. 2.2.9., 4.3 Договору. 16 червня 2016 року відповідач надав позивачці виписку про погашення по кредиту за період з 22.09.2005р. по 16.06.2016р., у відповідності до якої нею погашено 90489,37 доларів США, з яких погашення тіла кредиту - 31699,89 доларів США, погашення відсотків - 26453,35 доларів США і погашення комісії - 11648,34 доларів США. Відповідно до\~ч.1\~ст.1054\~ЦК України\~за кредитним\~договором банк\~або інша\~фінансова установа\~(кредитодавець)\~зобов`язується\~надати грошові\~кошти (кредит)\~позичальникові у\~розмірі та\~на умовах,встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до\~ст. 1054 ЦК України\~за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 1\~ст. 626 ЦК України\~договором є домовленість двох і більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Статтею 627 ЦК України\~передбачено, що відповідно до\~ст. 6 цього Кодексу\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до\~\~ст. 12 ЦК України\~особа здійснює свої цивільні права вільно та за власним розсудом. Згідно з ч. 1\~ст. 628 ЦК України\~зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно із ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 1\~ст. 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першоютретьою, п`ятою та шостою\~ст. 203 цього Кодексу. Статтею\~55 Закону України «Про банки та банківську діяльність»\~передбачено самостійне встановлення банком процентних ставок\~\~та комісійної винагороди за надані послуги. Згідно з преамбулою\~Закону України «Про захист прав споживачів»,\~цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів.\~\~\~\~\~\~ Судом встановлено, що нова редакція Закону України «Про захист прав споживачів», в яку включені статті 11 та 18 в тій редакції, на яку посилається позивачка і її представники, набула чинності 13.01.2006 року, тобто після укладення оспорюваного кредитного договору № LVTRGF 00000004 від 22.09.2005 року. "Правила надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту" затверджені 10.05.2007 року Постановою Правління НБУ № 168 , тобто після укладання кредитного договору. Правова позиція\~Верховного Суду\~України у\~справах №695/3474/17(Постанова від 27.12.2018р.), №666/4957/15-ц(Постанова від 20.02.2019р.), рішення Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року № і 5-рп/2011, на які посилається позивачка щодо застосування положень ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», при вирішенні цієї справи не підлягає застосуванню, оскільки наведені рішення стосуються правильності застосування Закону України «Про захист прав споживачів» в новій редакції від 13.01.2006 року. Відповідно до ст. 58 Конституції України, Закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи, тому наведені вище нормативно-правові акти на спірні правовідносини не розповсюджуються. Відповідно до\~ст.\~21\~ «Про захист\~прав споживачів» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору), умови договору, що обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими законодавством, визнаються недійсними. Якщо в результаті застосування умов договору, що обмежують права споживача, споживачеві завдано збитків, то вони повинні бути відшкодовані винною особою у повному обсязі. Згідно Закону України\~«Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» (в редакції, чинній на час укладення кредитного договору)\~під розрахунково-касовим обслуговуванням слід розуміти послуги, що надаються банком клієнту на підставі відповідного\~\~ договору, укладеного між ними, які пов`язані із переказом коштів з рахунка (на рахунок) цього клієнта, видачею йому коштів у готівковій формі,\~\~ а\~\~ також\~\~ здійсненням\~\~ інших\~\~ операцій, передбачених договорами. На підставі вищевикладеного, суд дійшов до висновку, що кредитний договір LVTRGF 00000004 від 22.09.2005 року відповідав вимогам чинного на той час законодавства та вільному волевиявленню сторін. Під час укладення кредитного договору позивачка була ознайомлена з його умовами, висловила своє волевиявлення шляхом підписання договору і тривалий час виконувала його умови, що свідчить про прийняття нею таких умов, а також спрямованість на реальне настання правових наслідків. Оскільки у спірних правовідносинах кредитний договір укладався до внесення змін до Закону України «Про захист прав споживачів» і затвердження "Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту", то підстав для визнання недійсними узгоджених сторонами умов кредитного договору щодо щомісячної сплати комісії за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,40% від суми виданого кредиту суд не вбачає. Згідно ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічна правова позиція у аналогічних правовідносинах викладена у Постанові Верховного Суду від 10.10.2019 року у справі № 718/194/17. Що стосується перебігу строку позовної давності у даних правовідносинах, то згідно зі статтею 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За правилами частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Відповідно до частини четвертої статті 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд дійшов до висновку, що доводи позивачки та її представників про те, що при зверненні до суду не пропущено строку позовної давності є безпідставними, оскільки за правилами ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, тобто перебіг позовної давності почався для позивачки з дня укладення договору. Крім того, згідно з роз`ясненнями, викладеними у п. 28 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», перебіг позовної давності щодо вимог про визнання правочинів недійсними обчислюється не з моменту вчинення правочину, а відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За змістом статтей 256, 267 ЦК України, суд може відмовити в позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обґрунтованим. У разі безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду від 10.07.2019 року у справі № 311/771/16-ц. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed