Jurisdiction: civil
Date: 2018-11-08 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. 1. У жовтні 2018 року [PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], за участю третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона є власником житлового будинку [ADDRESS]. Фактично, у вказаному будинку з 2014 року проживає лише вона та її мати - [PERSON], також у будинку зареєстровані, але не мешкають: донька [PERSON] та онука [PERSON] У червні 2014 року відповідачі виїхали до Росії, так як чоловік її доньки є громадянином Російської Федерації та з того часу більше не повертались. Вказала, що вона не має можливості самотужки сплачувати комунальні платежі. Просить суд, визнати такими, що втратили право користування будинком [ADDRESS] - [PERSON], [INFO], та [PERSON], [INFO]. 2. Позивач [PERSON] в судовому засіданні надала пояснення аналогічні викладеним у позовній заяві,просила задовольнити позовну заяву. ІІ. Заяви (клопотання) учасників справи. 3. Відповідач [PERSON], яка діє у своїх інтересах та в інтересах малолітньої [PERSON], [INFO], в судове засідання не з'явилися, про час, дату та місце розгляду справи повідомлялися належним чином (а.с.15,21). Оскільки відповідач повідомлений про час та місце розгляду справи, суд вважає за можливе розглянути справу за його відсутності. 4. Представник третьої особи: Органу опіки та піклування Слов'янської міської ради, у судове засідання не з'явився, надав заяву про розгляд справи без участі представника органу опіки та піклування, при винесенні рішення просили врахувати висновок Органу опіки та піклування (а.с.26). ІІІ. Процесуальні дії у справі. 5. Ухвалою суду від 29.10.2018 року по справі проведено підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.19). 6. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. ІV. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 7. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності, належить житловий будинок [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право на спадщину за законом від 10.07.2009 року, який посвідчено державним нотаріусом Першої Слов'янської державної нотаріальної котори Причепою В.Р., зареєстровано у реєстрі за № 1-1381 (а.с.10). Вказане підтверджується Витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 23419656 (а.с.11). 8. З довідки про склад сім'ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17.05.2018 року слідує, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS]. За вказаною адресою разом із нею зареєстровані: дочка [PERSON], мати [PERSON], онука [PERSON] (а.с.8). 9. Відповідно до акту про фактичне проживання № 718 від 18.10.2018 року, [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не мешкають з 01.06.2014 року (а.с.9). V. Оцінка Суду. 10. Приписами п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов'язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. 11. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд відповідно до вимог ст. 17 Закону України "Про виконання та застосування практики Європейського суду з прав людини" використовує також практику Європейського суду як джерело права. 12. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. 13. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). 14. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року "Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції" і є частиною національного законодавства України, встановлено право на вільне володіння майном. Відповідно до вказаної статті Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). 15. Так, відповідно до ч.4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним. 16. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. 17. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. 18. Неприпустимість позбавлення права власності, крім випадків встановлених Конституцією України та законом, є однією із загальних засад цивільного законодавства (п.2 ч.1 ст. 3 ЦК України. Непорушність права приватної власності і недопущення протиправного позбавлення власності визначено також серед конституційних основ правопорядку у сфері господарювання (ч.2 ст. 5 Господарського кодексу України). 19. Згідно до ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Судовий захист права власності здійснюється шляхом розгляду позовів про визнання права власності, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право власності та іншим способом, що встановлений законом або договором. 20. Відповідно до п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" від 07.02.2014 року №5, оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України). 21. Згідно зі ч. 1, 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном за власним розсудом. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. 22. Відповідно вимог закону, зокрема ст. 405 ч.2 ЦК України, член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом в разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. 23. Крім того, у судовому засіданні свідок [PERSON] повідомила що, вона є сусідкою позивачки, їй відомо, що [PERSON] разом із донькою мешкала у будинку [ADDRESS] однак у 2014 році виїхала разом дитиною до Російської Федерації, додала, що речі відповідачів у будинку відсутні, вони не сплачують комунальні послуги, та позивач не чинить перешкод у користуванні власністю. 24. Звертаючись до суду з позовом, [PERSON] надала акт фактичне проживання № 718 від 18.10.2018 року, з якого слідує, що [PERSON] та малолітня [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак не мешкають з 01.06.2014 року (а.с.9). 25. У зв'язку з чим, суд приходить до висновку, що строк, передбачений ч. 2 ст. 405 ЦК України, що передбачає втрачання права користування житлом члена сім'ї, на момент подання заяви до суду вже сплинув, [PERSON] у спірному будинку не мешкає, тому наявні підстави для визнання [PERSON] такою що втратила право користування житловим приміщенням. 24. Вирішуючи питання стосовно визнання малолітньої [PERSON], [INFO], такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд виходить з наступного. Так, відповідно до вимог ч.4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров'я, в якому вона проживає. Суд критично відноситься до висновку органу опіки та піклування Слов'янської міської ради про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщення від 31.10.2018 року (а.с.27), відповідно до якого орган опіки та піклування вважає, що недоцільно визнавати особою такою, що втратила право користування жилим приміщенням малолітню [PERSON], у зв'язку з наступним. За ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Оскільки суд дійшов до висновку, що матір неповнолітньої [PERSON], втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] а [PERSON], залишила постійне місце проживання разом з матір'ю, суд приходить до висновку, що [PERSON], [INFO], слід також визнати такою, що втратила право користування жилим приміщенням - будинком [ADDRESS] 25. Таким чином, наведені доводи, аналіз доказів та їх належна оцінка переконують суд в тому, що позов щодо визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням підлягає задоволенню. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 25. Позивач, відповідно до позову не вимагає компенсації за понесені нею судові витрати по справі.

Outcome: approved