Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-04 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з даним позовом про визнання бездіяльності протиправною та зобов'язання вчинити дії, в обґрунтування якого зазначила, що 31 липня 2006 року між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання споживчого кредиту № 11023949000 в сумі 31 609,04 швейцарських франків. Позивач зазначає, що право власності зазначених коштів на нього не перейшло, валютний рахунок, на який би поступали 31 609,04 швейцарських франків на його ім'я не відкривався, і взагалі, вважає, що банк не міг здійснювати операції з валютними коштами. Вказуючи на це, позивач звернувся до відповідача з запитом від 02.06.2016 року та просив надати з питань у ньому зазначених, зокрема з приводу діяльності банку пов'язаної зі здійсненням валютних операцій, але відповіді на свій запит не отримав. Посилаючись на вказані обставини, на положення Цивільного Кодексу України, позивач просив суд визнати бездіяльність відповідача щодо не надання відповіді на його запит протиправною та зобов'язати банк надати позивачу інформацію на запит від 02.06.2016 року. В судове засідання позивач та представник позивача не з'явились, позивач повідомлена своєчасно та належним чином ( а.с.35), про причини неявки суду не повідомила. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності представника відповідача та письмові пояснення по суті позовних вимог. Представник третьої особи Національного Банку України в судове засідання не з'явився, виконуючий обов'язки начальника управління [PERSON] банку України в Харківській області, надав до суду письмові пояснення, справу просив розглядати за відсутності представника НБУ на підставі наданих пояснень. За таких обставин, суд вважає можливим розглядати справу за відсутності вказаних осіб, оскільки останні були повідомлені про день, час та місце розгляду справи. Суд, дослідивши письмові докази у справі, приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення ( ч. 1 ст. 179 ЦПК України). Відповідно до ст. 10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частиною 1 статті 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ч.1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 ЦПК України. Позивач зазначає, що звернувся до відповідача з запитом від 02.06.2016 року та просив надати відповідь з питань у ньому зазначених, зокрема з приводу діяльності банку пов'язаної зі здійсненням валютних операцій, але відповіді на свій запит не отримав. В ході розгляду справи, судом достовірно встановлено, що відповідно до копії Договору про надання споживчого кредиту № 11023949000 від 31.07.2006 р. між сторонами по справі (АТ «УкрсибБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір про надання позивачу в кредит грошових коштів в сумі 31 609,04 швейцарських франків (а.с. 6-10). Згідно копії запиту про надання інформації від 02.06.2016 року (а.с. 11), представник позивача [PERSON], звернувся до відповідача із запитом про інформацію та просив надати йому інформацію, що стосується укладеного [PERSON] та ПАТ «Укрсиббанк» договору № 11023949000 від 31.07.2006 р. При цьому даний запит було направлено на наступну адресу: 01021, м. Київ, вул. Мечникова, 11. Як вбачається із заперечення представника ПАТ "УкрСиббанк" проти позову, зазначений у позовній заяви запит установа банку не отримувала, так як місцем знаходження (юридичною адресою) відповідача ПАТ «УкрСиббанк» на той момент була інша адреса, ніж та, на яку направлявся запит, а саме: 61001, м. Харків, пр. Московський, буд. 60. Доказів про отримання зазначеного запиту відповідачем, позивачем не надано. Крім того, зі змісту наданих банком заперечень також випливає, що інформація, яку намагається отримати представник позивача, згідно до положень ст.60 Закону України "Про банки і банківську діяльність" відноситься до банківської таємниці. Порядок розкриття такої інформації визначений у ст.62 Закону України "Про банки і банківську діяльність" та Правилами зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, затвердженими Постановою правління НБУ № 267 від 14.07.2006 року. Як вбачається з матеріалів справи (а.с. 12 ) до зазначеного запиту на підтвердження своїх повноважень [PERSON] було надано довіреність від [PERSON] Відповідно до положень статті 1000 ЦК України, за договором доручення одна сторона (повірений) зобов'язується вчинити від імені та за рахунок другої сторони (довірителя) певні юридичні дії. Правочин, вчинений повіреним, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов'язки довірителя. Договором доручення може бути встановлено виключне право повіреного на вчинення від імені та за рахунок довірителя всіх або частини юридичних дій, передбачених договором. У договорі можуть бути встановлені строк дії такого доручення та (або) територія, у межах якої є чинним виключне право повіреного. Статтею 1003 Цивільного Кодексу України встановлено, що у договорі доручення або у виданій на підставі договору довіреності мають бути чітко визначені юридичні дії, які належить вчинити повіреному. Дії, які належить вчинити повіреному, мають бути правомірними, конкретними та здійсненними. З аналізу зазначених норм вбачається, що повноваження представника особи чітко встановлюються довіреністю, представник має право на вчинення тільки тих дій від імені довірителя, які передбачені довіреністю. З огляду на викладене, приймаючи до уваги зміст довіреності, яка була надана до запиту на інформацію і визначала повноваження [PERSON], який підписав запит від 02.06.2016 року, остання не містила інформації щодо надання [PERSON] повноважень на отримання інформації, яка містить банківську таємницю стосовно [PERSON], в тому числі, і інформації, що пов'язана з питаннями укладання кредитного договору (підтверджень правомочності сторін договору). Згідно змісту довіреності [PERSON] уповноважила [PERSON] лише щодо вчинення юридичних дій від її імені, як особи, що приймає участь у розгляді судової справи. Згідно до положень ст. 62 ЗУ "Про банки і банківську діяльність" інформація щодо юридичних та фізичних осіб, яка містить банківську таємницю, розкривається банками , в тому числі, на письмовий запит або з письмового дозволу відповідної юридичної чи фізичної особи. Згідно до положень Глави 3 Правил зберігання, захисту, використання та розкриття банківської таємниці, письмовий запит та/або дозвіл клієнта про розкриття інформації, що містить банківську таємницю і власником якої є такий клієнт, складається за довільною формою. Письмовий запит (дозвіл) фізичної особи - клієнта банку має бути підписаний цією особою. Її підпис має бути засвідчений підписом керівника банку чи вповноваженою ним особою та відбитком печатки банку або нотаріально. З огляду на викладене, приймаючи до уваги положення статті 3 ЦПК України, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача задоволенню не підлягають в зв'язку з тим, що судом не встановлено порушення прав позивача з боку банку на отримання інформації і за для реалізації права на інформацію позивач не позбавлений можливості самостійно звернутися до банку з відповідною заявою, або ж через свого представника, повноваження якого будуть належним чином підтвердженні згідно вимог Цивільного Кодексу України.

Outcome: dismissed