Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-21 00:00:00

Позивачка [PERSON], інтереси якої за договором представляє адвокат [PERSON] звернулась в суд з позовом про визнання права власності на нерухоме майно до відповідачів [PERSON], [PERSON] Посилається на те, що 11.10.1970 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, який зареєстрований виконкомом Лукавецької сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №29, після реєстрації шлюбу прізвище дружини «Сумарюк». Від шлюбу є двоє повнолітніх дітей: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO]. Під час проживання у шлюбі подружжям [PERSON] спільно за власні кошти у 1991 році було добудовано житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, який знаходиться в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області, яке складалось із житлового будинку під літ.А, який складається з коридору 1.1. площею 20,40 кв.м., кімнати 1.2., площею 19,2 кв.м., кімнати 1.3., площею 18,4 кв.м., кімнати 1.4., площею 23,7 кв.м., кімнати 1.5, площею 16,7 кв.м., загальною площею 98,4 кв.м., житловою площею 78,0 кв.м., літньої кухні літ.Б, гараж літ.В, баня літ.Г, сараї літ.Д, Е, Ж, З, господарської будівлі з підвалом літ.К, вбиральні літ.Л, огорожі літ. N, N. Залишкова вартість домоволодіння становить 192491,00 грн. Зазначив, що відповідно до положень ст.60, 61, 70 СК України, [PERSON] та її покійний чоловік [PERSON] набули право спільної власності на домоволодіння, і частки кожного із співвласників є рівними та складають по 1/2 частці кожному. 21 лютого 1992 року помер [PERSON]. Після його смерті, відкрилась спадщина на майно покійного, яка складається з 1/2 частини житлового будинку з належними до нього надвірними будівлями і спорудами, що знаходиться в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області. Спадщина від померлого чоловіка була прийнята [PERSON] відповідно до вимог ст.ст.548, 549 ЦК Української РСР в редакції діючої на момент прийняття спадщини, оскільки вона постійно проживала та була зареєстрована разом із померлим та фактично вступила в управління і володіння спадковим майном після смерті чоловіка. Інші спадкоємці, діти померлого [PERSON], [PERSON] не вступили в управління спадковим майном та на спадщину після смерті [PERSON] не претендують. Призверненні до Вижницької державної нотаріальної контори, [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом у звязку з відсутністю правовстановлюючих документів на спадкове майно. Просить визнати за [PERSON] право власності на нерухоме майно, а саме, на житловий будинок з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області, яке складалось із житлового будинку під літ. «А», який складається з коридору 1.1. площею 20,40 кв.м., кімнати 1.2., площею 19,2 кв.м., кімнати 1.3., площею 18,4 кв.м., кімнати 1.4., площею 23,7 кв.м., кімнати 1.5, площею 16,7 кв.м., загальною площею 98,4 кв.м., житловою площею 78,0 кв.м., літньої кухні літ.Б, гараж літ.В, баня літ.Г, сараї літ.Д, Е, Ж, З, господарської будівлі з підвалом літ.К, вбиральні літ.Л, огорожі літ. N, N. В судове засідання позивачка [PERSON] та її представник [PERSON] не зявились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи від представника позивачки [PERSON] надійшла заява про розгляд справи у його відсутність та відсутності позивачки [PERSON], позовні вимоги підтримує, просить задовольнити. В судове засідання відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання не зявились, належним чином повідомлені про час та місце розгляду справи, про що є відомості в матеріалах справи. До початку розгляду справи відповідачі [PERSON], [PERSON] скерували до суду заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги визнають, не заперечують щодо задоволення. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення справи по суті, прийшов до висновку, що позов [PERSON] підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ст. ст.10, 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 21 лютого 1992 року помер [PERSON], що підтверджується копією свідоцтва про смерть серія 1-МИ №056460, виданого 11.11.2008 року виконкомом Лукавецької сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №12. Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина у вигляді 1/2 житлового будинку з надвірними будівлями та господарськими спорудами, що розташований в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області. З копії технічного паспорту на житловий будинок, вбачається, що житловий будинок в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області, 1973 року побудови, складається із житлового будинку під літ. «А», який складається з коридору 1.1. площею 20,40 кв.м., кімнати 1.2., площею 19,2 кв.м., кімнати 1.3., площею 18,4 кв.м., кімнати 1.4., площею 23,7 кв.м., кімнати 1.5, площею 16,7 кв.м., загальною площею 98,4 кв.м., житловою площею 78,0 кв.м., літньої кухні літ.Б, гараж літ.В, баня літ.Г, сараї літ.Д, Е, Ж, З, господарської будівлі з підвалом літ.К, вбиральні літ.Л, огорожі літ. N, N, заальною вартістю 192491,00 грн. Судом також встановлено, що позивачка [PERSON] та померлий [PERSON] перебували у шлюбі, який 11.10.1970 року був зареєстрований виконкомом Лукавецької сільської ради, Вижницького району Чернівецької області, актовий запис №29, що підтверджується довідкою виданою Відділом реєстрації актів цивільного стану Вижницького РУЮ Чернівецької області №128/02.03-62 від 11.11.2008 року. Відповідно до ст. 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (у редакції, яка була чинною на момент спірних правовідносин) майно нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Подружжя користується рівними правами на майно і в тому разі, якщо один з них був зайнятий веденням домашнього господарства, доглядом за дітьми або з інших поважних причин не мав самостійного заробітку. Відповідно до ст.28 Кодексу про шлюб та сім'ю України у разі поділу майна що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини і чоловіка є рівними. Ці ж положення закріплені в ст.ст.60, 70 Сімейного кодексу України. У п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" роз'яснено, що розглядаючи позови, пов'язані з спільною власністю громадян, суди повинні виходити з того, що відповідно до чинного законодавства спільною сумісною власністю, зокрема є: майно, нажите подружжям за час шлюбу (ст. 16 Закону "Про власність", ст. 22 КпШС України); майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім'ї, якщо письмовою угодою відповідно між членами сім'ї, що об'єдналися для спільної діяльності, коли укладеною між ними письмовою угодою визначено, що воно є спільною сумісною власністю (п. 1 ст. 17, ст. 18, п. 2 ст. 17 Закону "Про власність"). Таким чином, житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями та господарськими спорудами, який розташований в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області, є спільним майном подружжя, частки подружжя в якому є рівними. З довідки Лукавецької сільської ради «05.06-422 від 15.12.2008 року вбачається, що згідно запису в погосподарській книзі №4, особовий рахунок №377, сторінка 59 за 1991-1995 роки за [PERSON] числиться житловий будинок з належними до нього надвірними будівлями, що знаходиться в с.Лукавці по вул.Серафинецька, 28, Вижницького району Чернівецької області. За життя свідоцтво про право власності на житловий будинок не отримував. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] є [PERSON] дружина, [PERSON]- син, [PERSON] дочка. [PERSON] вступила в управління спадковим майном, що підтверджується проживанням та пропискою в спадковому будинку з 1972 року по даний час. Обовязкову частку в спадщині має дружина [PERSON] Судом також встановлено, що крім позивачки [PERSON], спадкоємцями першої черги за законом є діти померлого [PERSON], [PERSON], які спадщину після смерті батька у встановлений термін не прийняли. Інших осіб які мають право на обовязкову частку у спадковому майні немає, що підтверджується копією спадкової справи №647/2008 року. З копії заяви [PERSON] від 11.11.2008 року вбачається, що [PERSON] звернулась до Вижницької державної нотаріальної контори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину за законом, що залишилось після смерті [PERSON] Постановою державного нотаріуса Вижницької державної нотаріальної контори Чернівецької області [PERSON] №2113/222 від 11.12.2008 року [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок №28 з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться в с.Лукавці по вул.Серафинецькій, Вижницького району Чернівецької області, у звязку з тим, що нею не були надані документи, що посвідчують право власності спадкодавця на вищезазначене спадкове нерухоме майно. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 року №7 «Про практику у справах про спадкування» у разі відмови нотаріуса в оформлені права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Відповідно до ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Згідно розяснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2007 року п.1 у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні норми ЦК УРСР 1963 року, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК і строк на її прийняття не закінчився до 1 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим кодексом. Згідно ст.524 ЦК УРСР (в редакції 1963 р.) "Спадкування здійснюється за законом і за заповітом". Відповідно до ст.548 ЦК УРСР (в редакції 1963 року), для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Не допускається прийняття спадщини під умовою або з застереженнями. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Відповідно до ст.549 ЦК УРСР в редакції 1963 року, який діяв на час спірних правовідносин, встановлено, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Відповідно до ст.553 ЦК УРСР в редакції 1963 року, спадкоємець за законом або за заповітом вправі відмовитись від спадщини протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. При цьому він може заявити, що відмовляється від спадщини на користь кого-небудь з інших спадкоємців, закликаних до спадкоємства за законом або за заповітом, а також на користь держави або окремих державних, кооперативних або інших громадських організацій. Наступне скасування спадкоємцем такої заяви не допускається. Вважається, що відмовився від спадщини також той спадкоємець, який не вчинив жодної з дій, що свідчать про прийняття спадщини (стаття 549 цього Кодексу). Відповідно до ч.1 ст.549 ЦК УРСР (в редакції 1963 року) позивачка [PERSON] вважається такою, що прийняла спадщину після смерті [PERSON], який помер 21.02.1992 року, вступила в управління спадковим майном, подала заяву про прийняття спадщини. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як видно з представлених доказів, житловий будинок по плану забудови під літ. «А» - 1973 року побудови, знаходиться в сільському населеному пункті, має в ньому окремий порядковий номер, інші особи на володіння та користування даним будинком на підставах, передбачених законом, своїх прав не заявляють, придатність будинку для проживання ніким не оспорюється. В той же час, право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, а також якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою (ст.344, ст.382 ч.2, ст.392 ЦК України). Відповідно до ст.27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" в редакції від 06.10.2016 року, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: 1) укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката; 2) свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя у разі смерті одного з подружжя, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 3) свідоцтва про право на спадщину, виданого нотаріусом або консульською установою України, чи його дубліката; 4) виданого нотаріусом свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів) та свідоцтва про придбання майна з прилюдних торгів (аукціонів), якщо прилюдні торги (аукціони) не відбулися, чи їх дублікатів; 5) свідоцтва про право власності, виданого органом приватизації наймачам житлових приміщень у державному та комунальному житловому фонді, чи його дубліката; 6) свідоцтва про право власності на нерухоме майно чи його дубліката, виданого до 1 січня 2013 року органом місцевого самоврядування або місцевою державною адміністрацією, чи його дубліката; 7) рішення про закріплення нерухомого майна на праві оперативного управління чи господарського відання, прийнятого власником нерухомого майна чи особою, уповноваженою управляти таким майном; 8) державного акта на право приватної власності на землю, державного акта на право власності на землю, державного акта на право власності на земельну ділянку або державного акта на право постійного користування землею, виданих до 1 січня 2013 року; 9) рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно; 10) ухвали суду про затвердження (визнання) мирової угоди; 11) заповіту, яким установлено сервітут на нерухоме майно; 12) рішення уповноваженого законом органу державної влади про повернення обєкта нерухомого майна релігійній організації; 13) рішення власника майна, уповноваженого ним органу про передачу обєкта нерухомого майна з державної у комунальну власність чи з комунальної у державну власність або з приватної у державну чи комунальну власність; 14) інших документів, що відповідно до законодавства підтверджують набуття, зміну або припинення прав на нерухоме майно. Відповідно до ст.31 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції від 06.10.2016 року, щодо особливостей державної реєстрації прав власності на об'єкти нерухомого майна, розташовані на земельних ділянках, закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад та закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року, щодо яких раніше не проводилася державна реєстрація прав власності, подаються: 1) виписка із погосподарської книги, надана виконавчим органом сільської ради (якщо такий орган не створений - сільським головою), селищної, міської ради або відповідною архівною установою; 2) документ, що посвідчує речове право на земельну ділянку під таким обєктом, крім випадку, коли таке речове право зареєстровано в Державному реєстрі прав. Для здійснення державної реєстрації прав власності на зазначені обєкти документом, що посвідчує речові права на земельну ділянку під таким обєктом, може також вважатися рішення відповідної ради про передачу (надання) земельної ділянки в користування або власність. Для проведення державної реєстрації прав власності на індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі і споруди, прибудови до них, що були закінчені будівництвом до 5 серпня 1992 року та розташовані на територіях сільських, селищних, міських рад, якими відповідно до законодавства здійснювалося ведення погосподарського обліку, проведення технічної інвентаризації щодо зазначених обєктів нерухомості є необовязковим. Відповідно до ст. 392 Цивільного кодексу України, власник майна може пред'явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Враховуючи зазначені вимоги закону, а також з урахуванням наведених вище досліджених судом доказів, суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] про визнання права власності на нерухоме майно, а саме, на 1/2 частку спільного сумісного майна та 1/2 частку як спадкового майна, підлягають задоволенню. При цьому судом не встановлено порушення нічиїх прав.

Outcome: approved