Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-24 00:00:00

У вересні 2017 року позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до публічного акціонерного товариства\~ «Омега Банк», публічного акціонерного товариства\~ «Дельта Банк», третя особа\~ - публічне акціонерне товариство «Альфа Банк»\~ про визнання недійсним договору купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що 05 серпня 2008 року між ним та ВАТ "Сведбанк" укладено кредитний договір №1601/0808/98-147, за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 24 000 доларів США на строк по 05 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між позивачем та ВАТ "Сведбанк" укладено договір іпотеки від 05 серпня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку передана квартира, за адресою: [ADDRESS]. Іпотекодержателем за договором іпотеки був ВАТ «Сведбанк». 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ "Дельта Банк" укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого ПАТ "Сведбанк" продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ "Дельта Банк" набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі по Договору від 05 серпня 2008 року №1601/0808/98-147. 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого ПАТ "Дельта Банк" продав (відпустив) права вимоги та передав їх, а ПАТ "Альфа- Банк" набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі, по договору від 05 серпня 2008 року №1601/0808/98-147. Жодних документів, які б підтверджували вчинення відступлення права вимоги вищевказаними особами позивач не отримував. Вважає, що є всі підстави стверджувати, що дані договори містять ознаки договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги). Зокрема, за умовами договорів про відступлення прав вимоги фактично відбулося фінансування однієї сторони іншою за рахунок передачі останньому грошової вимоги цієї особи до третьої особи (боржника). Уточнивши 05.04.2018 року прохальну частину, просив суд визнати недійсним договір купівлі-продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] укладений між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк" та Публічним акціонерним товариством "Дельта Банк" в частині, що стосується прав за Кредитним договором №1601/0808/98-147 від 05.08.2008 року укладеного між Публічним акціонерним товариством "Сведбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Омега Банк», та [PERSON]. Ухвалою Октябрського районного суду м. Полтави від 03.10.2017 відкрито провадження у справі та призначено в судове засідання. Ухвалою від 19.12.2017 року замінено відповідача ВАТ «СведБанк» на належного ПАТ «Омега Банк» . Ухвалою від 09.01.2018 року справу прийнято до провадження судді Троцької А.І. У судовому засіданні позивач та представник позивача уточнені позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили позов задовольнити з підстав, викладених у ньому. Позивачем було подано відповідь на пояснення третьої особи в яких зазначав, що вчинені правочини безпосередньо впливають на права та обовязки [PERSON] по кредитному договору, оскільки кредитний договір є один із обєктів договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами від 25 травня 2012 року. Права та законні інтереси [PERSON] порушено Відповідачами та третьою особою зокрема ПАТ «Альфа-Банк» звертається до суду про стягнення заборгованості, хоча вони не мають на те права, так як є неналежними стягувачами, крім того постійно телефонують представники тих осіб, з якими [PERSON] не укладав жодних договорів. Щодо заперечення ПАТ «Дета Банку» на позовну заяву зазначали, що дане заперечення ґрунтується виключно на власній позиції представника ПАТ [PERSON]», а не на нормах чинного законодавства України, а твердження, що Договір купівлі - продажу прав вимоги від 25 травня 2012 року є договором цесії, а не договором факторингу взагалі є безпідставним. Стосовно клопотання відповідача та третьої особи про застосування строків позовної давності у додаткових поясненнях зазначали, що про порушення своїх прав позивач дізнався у 2017 році від свого представника, який ознайомившись з матеріалами цивільної справи №554/13800/14-ц за позовом ПАТ «Альфа Банк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення заборгованості по Кредитному договору, встановивши дані обставини. Представник відповідача ПАТ «Омега Банк» в судове засідання не зявився, повідомлявся належним чином про час і місце розгляду справи, причину неявки суд не повідомив. Судові повістки про виклик відповідача в судове засідання в порядку\~ст. 130 ЦПК України\~не вручені, повернуті з відміткою «за закінченням встановленого строку зберігання». Будь-яких заяв, клопотань, а також відзиву на позов зі сторони відповідача на адресу суду не надходило. Представник відповідача «Дельта Банк» в судове засідання не зявився, направив заяву про розгляд справи у його відсутність. Направив до суду заперечення проти позову та клопотання про застосування строків позовної давності. Зазначав, що сторонами при укладенні договору відступлення прав вимоги дотримано положень чинного законодавства. Зі змісту договору не вбачаються ознаки договору факторингу. Також просив застосувати строк позовної давності, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено 25.05.2012 року, а позивач звернувся з позовом до суду 18.09.2017 року. Представник третьої особи ПАТ «Альфа-банк» в судовому засіданні позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. У наданих суду поясненнях вказував, що спірний договір\~купівлі-продажу\~від 25.05.2012\~року укладався\~між ПАТ«Сведбанк» та\~ПАТ «Дельта\~Банк»,\~натомість,\~[PERSON]\~не є\~стороною спірнихдоговорів,\~а тому\~ \~не має\~законних підстав\~піддавати сумніву\~таоспорювати факт\~передачі прав\~вимоги за\~кредитним та\~іпотечним договором.Даним правом\~наділені сторони\~правочину,\~які укладені\~договори .\~але \~вони його\~не оспорювали.При відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором. Також направив до суду клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки оспорюваний договір купівлі-продажу прав вимоги було укладено 25.05.2012 року, а позивач звернувся з позовом до суду 18.09.2017 року. Заслухавши пояснення сторін, всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному і об'єктивному розгляді справи, зібрані по справі докази, , суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову з таких підстав. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст.. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини , на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі не подання учасником справи без повідомлення причин доказів. витребуваних судом, суд здійснює розгляд справи за наявними в ній доказами. Судом встановлено, що 05 серпня 2008 року між [PERSON] та ВАТ "Сведбанк" укладено кредитний договір №1601/0808/98-147, за умовами якого банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту у розмірі 24 000 доларів США на строк по 05 серпня 2018 року. В забезпечення виконання зобов'язань за вказаним договором між [PERSON] та ВАТ "Сведбанк" укладено договір іпотеки від 05 серпня 2008 року, відповідно до умов якого в іпотеку передана квартира, за адресою: [ADDRESS]. Іпотекодержателем за договором іпотеки був ВАТ «Сведбанк». 06.01.2011 року укладено договір про внесення змін та доповнень № 1 до вищевказаного кредитного договору, згідно якого встановлено порядок погашення заборгованості, а саме визначено,що починаючи з 10.02.2011 року позичальник здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом у сумі 313,93 доларів США , встановлено строк до 05.08.2018 року. Згідно договору про внесення змін та доповнень № 2 від 06.01.2011 року встановлено, що в строк по 05.08.2023 року відповідач починаючи з 10.02.2011 року здійснює погашення кредиту та сплату процентів за період користування кредитом нарахованих відповідно до умов договору у смуі 242,35 доларів США. Відповідно до договору від 06.01.2011 року про внесення змін та доповнень до іпотечного договору від 05.08.2008 року, окрім іншого внесено зміни щодо строку дії договору до 05.08.2023 року. 25 травня 2012 року між ПАТ "Сведбанк" та ПАТ «Дельта Банк» укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON] Відповідно до п.2 умов даного договору, відповідно до якого ПАТ "Сведбанк" продав (відступив) права вимоги та передав їх, а ПАТ "Дельта Банк" набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі по Договору від 05 серпня 2008 року №1601/0808/98-147. Відповідно до п. 1 договору про купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року, права вимоги, що відступаються за цим договором, сторони оцінили у 908\~883 404 грн. 01 коп., що становить 112207827, 66 доларів США. Згідно п. 3 Договору про купівлі-продажу права вимоги від 25 травня 2012 року, покупець сплатив продавцю 08 травня 2012 року частину загальної купівельної ціни у розмірі 90\~000\~000 грн. решта загальної купівельної ціни підлягає сплаті у дату підписання шляхом перерахування коштів на банківський рахунок Продавця, що зазначені у цьому договорі. Як було встановлено в судовому засіданні, що вказані вимоги виконано в повному обсязі, кошти перераховано . Умовами\~вказаного договору\~,\~не передбачено\~ відступлення права вимоги однією із сторін до інших осіб, виключно, за умови письмового погодження цього правочину із всіма сторонами договору, право вимоги на який відступається. В судовому засіданні не знайшло підтвердження посилання позивача, що його не було повідомлено про зміну кредитора, оскільки після укладання оспорюваного правочину він сплачував кошти на рахунок ПАт "[PERSON] банк" за кредитним договором. Пунктом 2.3 договору передбачено, що право вимоги переходять від Продавця до Покупця та обовязки Продавця передати Права вимоги вважаються виконаними з моменту підписання Продавцем та Покупцем акту приймання-передачі Права вимоги. Відповідно до п. 4.9. встановлено, що для уникнення будь-яких сумнівів, Сторони погоджуються, що надсилання повідомлень розглядається, як достатнє виконання Сторонами своїх обовязків щодо повідомлення про відступлення . Неотримання Позичальником або Особою,яка надала забезпечення, відповідного повідомлення не впливає на дійсність передачі відповідного Права вимоги та не спричиняє будь-яких інших негативних наслідків для Продавця. Згідно акту-приймання передачі до договору купівлі-продажу від 12.05.2012 року передано право вимоги які перелічені у додатку до цього акту, окрім інших зазначено кредитний та іпотечний договори від 05.08.2008 року укладені між позивачем та ВАТ «Свед Банк». 15 червня 2012 року між ПАТ "Дельта Банк" та ПАТ "Альфа-Банк" укладено договір купівлі - продажу прав вимоги за кредитними договорами, який посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу [PERSON], відповідно до умов якого ПАТ "Дельта Банк" продав (відпустив) права вимоги та передав їх, а ПАТ "Альфа- Банк" набув права вимоги до боржників по кредитних договорах, у тому числі, по договору від 05 серпня 2008 року №1601/0808/98-147. Як вбачається з матеріалів справи, НБУ надано ВАТ «Свед Банк» банківську ліцензію № 38 яку зареєстровано 31 жовтня 1991 року за № 69 на право здійснення банківських операцій, визначених ч. 1 та п.п. 5-11 ч. 2 ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність та дозвіл № 38-2 зареєстрований НБУ 31.10.1991 року за № 69, який має банківську ліцензію за № 38 видану НБУ 07.12.2007 року на право здійснення операцій визначених п.1-4 ч.2 та ч.4 ст.47 Закону України « Про банки і банківську діяльність». Також банківська ліцензія № 38 від 07.11.2011 року унесена до державного реєстру банків 31.10.1991 року за номером 69 на право надання банківських послуг визначених частиною третьою ст..47 Закону України «Про банки і банківську діяльність». Генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій від 07.10.2011 року № 38 НБУ надано ПАТ «Свед Банк» на право здійснення валютних операцій згідно з додатком переліку валютних операцій які має право здійснювати . Згідно статуту ПАТ «Свед Банк» на підставі рішення річних загальних зборів від 29.04.2013 року змінило найменування на ПАТ «Омега банк», яке є правонаступником по всіх правах та зобовязаннях ПАТ «Свед Банк». Відповідно до ч. 1\~ст. 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 ЦК України\~(ч. 1\~ст. 215 ЦК України). Відповідно до ч. 3\~ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно роз'яснень, викладених у п. 5 постанови Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", відповідно до статей 215 та 216 ЦК вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути заявлена як однією зі сторін правочину, так і іншою заінтересованою особою, права та законні інтереси якої порушено вчиненням правочину Відповідно до\~ст. 512 ЦК України\~кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Кредитор у зобов'язанні не же бути замінений, якщо це встановлено договором або законом. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні, яке виникло на підставі правочину, підлягає державній реєстрації, має бути зареєстрований в порядку, встановленому для реєстрації цього правочину, якщо інше не встановлено законом (ст. 513 ЦК України). Відповідно до\~ст. 514 ЦК України\~до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов'язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 515 ЦПК України заміна кредитора не допускається у зобов'язаннях, нерозривно пов'язаних з особою кредитора, зокрема у зобов'язаннях про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров'я або смертю. Відповідно до ст..516 ЦК України заміна кредитора у зобовязанні здійснюється без згоди боржника,якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги (уступка вимоги - цесія) являє собою договірну передачу зобов'язальних вимог первісного кредитора (цедента) новому кредиторові (цесіонарію). Цесія - це факт заміни особи у зобов'язанні, що виникає в силу укладення відповідного договору купівлі-продажу, міни чи дарування прав, що випливають із зобов'язання. Так, договір відступлення права вимоги може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов'язок нового кредитора надати первісному кредитору якесь майнове надання замість отриманого права вимоги, і чинний\~Цивільний кодекс України\~такого не забороняє. Нормами\~ЦК України\~не встановлено заборони щодо платності договору цесії, сторони самі визначають оплатний він чи безоплатний. Якщо договір цесії є оплатним, то до нього застосовуються положення про договір купівлі-продажу, а якщо - безоплатний, то - застосовуються положення про договір дарування. Аналізуючи вказані норми цивільного права, можливо зробити висновок, що не встановлено суб'єктних обмежень щодо договору купівлі-продажу права вимоги, так і до договору відступлення права вимоги, адже ці договори за своєю правовою суттю є цивільно-правовими зобов'язаннями сторін та не мають відношення до спеціальних галузей права, тож регулюються цивільним законодавством. Що стосується факторингу, то відповідно до\~ст. 1077 ЦК України\~за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов'язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта за плату, а клієнт відступає або зобов'язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов'язання клієнта перед фактором. Зобов'язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов'язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає. Сам же договір факторингу визначається законодавцем як фінансування під відступлення права грошової вимоги та вже передбачає, що відступлення права вимоги є наслідком та лише складовою частиною цієї господарської операції, що полягає в забезпеченні виконання зобов'язання під фінансування. Тому договір факторингу спрямований на фінансування однією стороною іншої сторони шляхом передачі в її розпорядження певної суми грошових коштів. Зазначена послуга за договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому, сама грошова вимога, передана клієнтом фактору, не може розглядатись як плата за надану останнім фінансову послугу. Отже, якщо за договором факторингу за певну винагороду передається право вимоги грошового боргу, то такий договір є договором факторингу, за яким фактором може бути лише банк або інша фінансова установа. Якщо ж передається право вимоги грошового боргу без плати за послугу або передається за винагороду право вимоги не грошового боргу, то договір не вважається факторинговим, а є договором відступлення права вимоги, і новим кредитором за таким договором може бути будь-яка особа. Виходячи з наведеного, можна зробити висновок, що укладений між ВАТ "Свед Банк" та ПАТ «Дельта Банк» договір не є договором факторингу, оскільки за вказаним договором жодна із сторін не передала грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату, тому відсутні підстави вважати, що метою укладення договору є отримання прибутку. Таким чином, відступлення права вимоги є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину, при цьому заміна кредитора саме у зобов'язанні допускається протягом усього часу існування зобов'язання, якщо інше не суперечить договору та не заборонено законом. Крім того, при відступленні права вимоги первісний кредитор передає новому кредитору боргові зобов'язання боржника і більше взаємовідносин не має, а ні з боржником, а ні з новим кредитором щодо перерахування коштів первісному кредитору, тож по суті відбувається купівля-продаж права вимоги боргових зобов'язань. А в договорі факторингу фактор може отримувати кошти і від клієнта, і від боржника, вони розраховуються із фактором, що передбачено\~ст.1084 ЦК України. З положень\~Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», на який посилається позивач, вбачається, що вказаний закон є нормативно-правовим актом спеціальної дії, який регулює відносини, пов'язані з функціонуванням фінансових ринків та надання фінансових послуг. Сфера дії цього\~закону\~за суб'єктним складом обмежується: фінансовими установами, особами, які здійснюють діяльність з посередницьких послуг на ринках фінансових послуг, об'єднаннями фінансових установ, включених до реєстру саморегулівних організацій. Таким чином, продаж відповідачем права вимоги до боржника за попередніми договорами (отримання в майбутньому нерухомого майна) на підставі договору відступлення права вимоги не є фінансовою послугою, а зазначений договір не є договором факторингу. Отже, оспорюваний договір не підлягає визнанню недійсним з підстав застосування ст.\~ 203, 215\~ ЦК України, оскільки при його укладенні дотримані всі вимоги чинного законодавства та його укладання відповідає волі сторін договору. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про залишення без задоволення позовних вимог, оскільки оспорюваний договір не порушив права та законні інтереси позивача [PERSON]. При цьому, суд не знаходить підстав для застосування строку позовної давності, оскільки під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження, що позивачу було відомо про вказані обставини з 2012 року. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір позивачу відповідачами не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed