Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-04 00:00:00

У грудні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів, в якому вказує, що являється сином відповідача [PERSON], є інвалідом 2 групи загального захворювання з ДТП, навчається на денному відділенні 5-го курсу фінансово-економічного факультету Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка на контрактній основі. Оскільки відповідач працює та має можливість надавати матеріальну допомогу на утримання позивача, який потребує матеріальної допомоги батька, просить стягнути з відповідача на його користь аліменти щомісячно в розмірі 1/4 частини усіх видів його заробітку (доходу) щомісяця, починаючи з 20.02.2010 року до закінчення навчання, а не до досягнення ним 23 років, оскільки він не закінчить навчання до досягнення вказаного віку, так як знаходився в академічній відпустці в зв'язку з тяжкими травмами. Позивач [PERSON] та його представник [PERSON] в судовому засіданні позов підтримали, просили задовольнити. Відповідач [PERSON]. в судове засідання не з'явився, не повідомивши про причини неявки, незважаючи на те, що був повідомлений про час та місце розгляду справи. Відповідач надав до суду письмове заперечення на позов, у якому вказує на те, що має незадовільний стан його здоров'я, у зв'язку з чим несе витрати на лікування, перебуває в іншому шлюбі, має на утриманні малолітнього сина [PERSON], 2004 року народження та непрацездатну дружину, а також тяжко хвору мати, яка після інсульту в 2009 році не мала можливості самостійно себе обслуговувати та потребувала стороннього догляду, а в даний час переїхала з зони АТО в м. Івано-Франківськ, де проживає в орендованій відповідачем квартирі, останній несе витрати з придбання для неї ліків та продуктів харчування та оплати орендної плати і комунальних платежів. Враховуючи викладене, розмір його заробітної плати, яка складає після утримання видатків 3871,45 грн., стверджує про відсутність фінансової можливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому сину [PERSON], який у зв'язку з інвалідністю отримує соціальну допомогу, достатню для оплати навчання, й участь в утриманні якого має брати також і мати. Просить в задоволенні позову відмовити. Суд, заслухавши пояснення учасників процесу, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON], [INFO], є сином [PERSON], що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER], виданим 08 серпня 2002 року відділом реєстрації актів громадянського стану Октябрського районного управління юстиції м. Полтави. Відповідно до Договору № 04.303-09М від 04.08.2014 року [PERSON] навчається в Полтавському національному технічному університеті імені Юрія Кондратюка на 5 курсі фінансово-економічного факультету за спеціальністю "Економіка підприємства" з 01 вересня 2014 року терміном на 1 рік (2 навчальних семестри), розмір плати за весь період навчання складає 9900 грн. Той факт, що на час розгляду даної справи судом позивач продовжує навчання, підтверджується довідкою Полтавського національного технічного університету імені Юрія Кондратюка № 84-13 від 20.01.2015 року. До вказаного навчального закладу [PERSON] вступив у 2009 році на підставі Договору № 04.303-09 від 14.08.2009 року, укладеного з ПНТУ імені Юрія Кондратюка, був зарахований до складу студентів 1 курсу фінансово-економічного факультету за спеціальністю "Економіка підприємства" з 01.09.2009 року терміном на 4 роки (8 навчальних семестрів), перервав навчання (перебував в академічній відпустці в 2012-2013 навчальному році) за станом здоров'я у зв'язку з проходженням курсу лікування з 17.07.2012 року внаслідок травм, отриманих при дорожньо-транспортній пригоді. Згідно довідок до акту огляду МСЕК [PERSON] являється інвалідом 2 групи внаслідок загального захворювання з ДТП, відповідно до довідки серії АВ № 0485107 інвалідність встановлено на строк до 01.12.2015 року, протипоказана важка фізична праця, психоемоційне навантаження. Відповідно до даних, що містяться в посвідченні серії [NUMBER], виданому [PERSON] 13.06.2013 року як інваліду 2 групи йому призначена державна соціальна допомога, яка виплачується у розмірі по 949 грн. на місяць. Судом достовірно встановлено, що позивач після досягнення повноліття продовжує навчання, навчається на денній формі, у зв'язку з цим та з огляду на стан здоров'я не має можливості працювати та отримувати самостійний дохід, розмір соціальної допомоги, який він отримує як інвалід 2 групи, нижче за мінімальну заробітну плату, визначену Законом України "Про Державний бюджет України на 2015 рік", та не покриває його щомісячних витрат на оплату навчання, тоді як об'єктивно за станом здоров'я він потребує лікування й відповідних витрат, пов'язаних з цим. Таким чином, суд вважає доведеним, що [PERSON] потребує матеріальної допомоги батька, проте отримує допомогу виключно від матері, разом з якою проживає, відповідач же такої допомоги не надає. Відповідно до ч. 1 ст. 199 СК України, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв'язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов'язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Судом достовірно встановлено, що відповідач [PERSON] має постійне місце роботи, працює начальником центру оперативного зв'язку, телекомунікаційних систем та інформаційних технологій Управління ДСНС України в Івано-Франківській області, регулярно отримує заробіток, розмір якого відповідно до довідки про доходи № 02-117/18 від 05.01.2015 року становить в середньому близько 4200 грн. (без відрахування обов'язкових зборів та платежів). Доводи відповідача [PERSON] про те, що він не має можливості сплачувати аліменти на утримання позивача [PERSON], суд вважає непереконливими. Так, [PERSON] з 30.11.2002 року перебуває в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] та має на утриманні малолітнього сина [PERSON], [INFO]. Відповідач [PERSON] має ряд захворювань, його дружина [PERSON] також хворіє й відповідно до записів в трудовій книжці не працює. Разом з тим, оскільки відповідачем не надано доказів того, що [PERSON] не отримує самостійного доходу та не має можливості працевлаштуватись за станом здоров'я, як не встановлено, що на лікування відповідач витрачає кошти, вказані обставини, на переконання суду, не можуть бути визнані такими, що впливають на його можливість надавати матеріальну допомогу на утримання повнолітнього сина, який продовжує навчання. Не викликає сумніву той факт, що відповідач [PERSON] має мати [PERSON], 1936 року народження, яка являється пенсіонером та особою, переміщеною з району проведення антитерористичної операції. Разом з тим, відповідачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження того факту, що мати [PERSON] перебуває на його утриманні, оскільки вона отримує пенсію, тобто має самостійний дохід. Крім того, відповідачем не доведено, що він являється єдиною дитиною [PERSON] та інші діти не надають їй матеріальну допомогу. Не доведено відповідачем також шляхом надання суду належних та допустимих доказів і того факту, що він несе витрати з придбання ліків для матері та продуктів харчування. Доводи відповідача [PERSON] про понесення значних витрат на оренду житла для матері [PERSON] в розмірі 1800 грн. на підставі договору оренди від 01.08.2014 року, укладеного з гр. [PERSON], є непереконливими. На підтвердження вказаних доводів відповідачем надано суду копію договору оренди від 01.08.2014 року. Проте вказаний договір в порушення вимог чинного житлового законодавства в органах місцевої влади не зареєстрований, доказів того, що [PERSON] є власником вказаної квартири, як і доказів сплати відповідачем коштів на підставі вказаного договору, суду не надано, а тому вказаний договір, на переконання суду, не може бути визнаний належним доказом факту оренди житла відповідачем. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів з відповідача на його утримання є обґрунтованими й такими, що підлягають задоволенню. Разом з тим, вирішуючи питання щодо періоду, за який підлягають стягненню аліменти, суд враховує положення ч. 2 ст. 191 СК України, згідно з якими аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв'язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за три роки. Враховуючи викладене, беручи до уваги той факт, що позивачем не доведено існування обставин, передбачених ч. 2 ст. 191 СК України, які є підставою для застосування при вирішенні спору положень вказаної норми, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення з відповідача [PERSON] аліментів за минулий час з 20.02.2010 року, та вважає за необхідне стягувати аліменти від дня пред'явлення позову, тобто з 15.12.2014 року. Крім того, зважаючи на те, що нормою статті 199 СК України встановлено обов'язок батьків утримувати повнолітніх дітей, які продовжують навчання, до досягнення 23 років, й жодних виключень з цього правила чинне законодавства не містить, суд приходить до висновку про необхідність обмеження періоду стягнення аліментів з відповідача на користь позивача досягненням останнім саме вказаного віку. Вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд враховує положення ст. 182 СК України, та зважаючи на наявність у відповідача на утриманні неповнолітньої дитини, приходить до висновку про необхідність часткового задоволення позову [PERSON] та стягнення з відповідача на його користь аліментів в розмірі 1/6 частини з усіх видів заробітку відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial