Jurisdiction: civil
Date: 2021-08-18 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до Семенівського районного суду Полтавської області з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення з нього на свою користь заборгованість по аліментами на утримання доньки сторін [PERSON] , [INFO] за період з 01 квітня 2018 року по березень 2021 року включно у сумі 23925,13 грн. Позивачка зазначає, що за рішенням Семенівського районного суду Полтавської області від 13.01.2009 відповідач має сплачувати аліменти для утримання дочки в розмірі 1/4 частки доходів, але неменше 30 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.11.2008 і до повноліття дочки. Виконавчий лист було подано для примусового виконання до Відділу державної виконавчої служби Семенівського РУЮ Полтавської області та відкрито виконавче провадження, а потім закрито 05.11.2011 за заявою позивачки. Вдруге виконавче провадження було відкрито 01.03.2013 ВП № 36791628. Позивач не має точної інформації щодо неофіційного працевлаштування відповідача або його підприємницької (торгової) діяльності, але думає, що така була. Відповідач має автомобіль, що свідчить про фінансові затрати, перебуває у працездатному віці, ухиляється від повної сплати аліментів для дочки. Раніше постійно мав заборгованість за аліментами. Ухвалою Семенівського районного суду Полтавської області від 31.05.2021 визначено розглядати справу у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, запропоновано відповідачеві, зокрема, в 15-денний строк подати відзив на позов. Клопотанням від 11.08.2021 позивач [PERSON] просила розглянути справу без її участі, просила позов задовольнити. Відповідач у запереченні проти позовної заяви від 23.06.2021 просив у задоволенні позовної заяви [PERSON] відмовити. Вказав, що зазначена вимога не може бути задоволена, факти викладені в позовній заяві не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства України. Після розірвання шлюбу з позивачем він спілкувався і прагнув спілкуватися зі своєї донькою і вчасно сплачував аліменти на користь позивачки, що документально підтверджено банківськими квитанціями переказу грошей. Однак, донька стала емоційно віддалятися від відповідача. Вказав, що є безробітним, має інвалідність, у 2019 році зазнав складного перелому п`яти, після якого не може повноцінно ходити. Відповідач перебуває у шлюбі, має дочку [PERSON] [INFO] . Вважає, що сума заборгованості по аліментах, заначена [PERSON] ,є надуманою та не відповідає дійсності (а.с. 56-58). Ці ж обставини підтвердив в судовому засіданні, проти позову заперечив, з сумою заборгованості, яка визначена в розрахунку, наданому суду начальником Семенівського ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) не згодний. Третя особа - начальник Семенівського ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Чекальський С.Б. просив розглянути справу без його участі (а.с. 84). Вивчивши письмові заяви сторін по суті справи, вислухавши, вивчивши надані до суду докази, судом встановлено такі обставини і визначені відповідно до них правовідносини. Судом встановлено, що на примусовому виконанні в Семенівського ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебуває виконавчий лист №2-96, виданий 13.01.2019 Лубенським міжрайонним судом Полтавської області про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів у розмірі ј частини заробітку (доходу), але не менше 30 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно на утримання доньки, [PERSON] , [INFO] . При цьому, згідно з розрахунком заборгованості зі сплати аліментів, складеного начальником Семенівського ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) Чекальським С.Б. в межах виконавчого провадження № 36791628, заборгованість відповідача по сплаті аліментів станом на 01.08.2021 становить 22653,45 грн. Звертаючись до суду з даним позовом, позивачка просить стягнути з відповідача заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 23925,13 грн. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України). Обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду (ч. 1 ст. 83 ЦПК України). Тобто процесуальний обов`язок доведення позовних вимог, у т.ч. надання відповідних доказів (письмових, речових і електронних доказів; висновків експертів, показань свідків) покладено саме на позивача у разі заперечення проти позову відповідача. Відповідно до ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ст. 180 СК батьки зобов`язані утримувати дитину. Так, відповідно до ч. 3 ст. 194 СК України заборгованість за аліментами, які стягуються відповідно до статті 187 цього Кодексу, погашається за заявою платника шляхом відрахувань з його заробітної плати, пенсії, стипендії за місцем їх одержання або стягується за рішенням суду. Як передбачено положеннями ч. 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження", спір щодо розміру заборгованості зі сплати аліментів вирішується судом за заявою заінтересованої особи в порядку, встановленому законом. Згідно чч. 1, 3, 8 ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" порядок стягнення аліментів визначається законом. Виконавець стягує з боржника аліменти у розмірі, визначеному виконавчим документом, але не менше мінімального гарантованого розміру, передбаченого Сімейним кодексом України. Визначення суми заборгованості із сплати аліментів, присуджених як частка від заробітку (доходу), визначається виконавцем у порядку, встановленому Сімейним кодексом України. Спори щодо розміру заборгованості із сплати аліментів вирішуються судом за заявою заінтересованої особи у порядку, встановленому законом. Відповідно до ч. 3 ст. 195 Сімейного кодексу України (далі СК), розмір заборгованості за аліментами обчислюється державним виконавцем, приватним виконавцем, а в разі виникнення спору - судом. Отже, аналіз зазначених норм закону свідчить про те, що право визначати заборгованість по аліментам надано державному виконавцю і лише у разі незгоди з розміром заборгованості, обчисленим останнім, сторони виконавчого провадження вправі оскаржити його постанову до суду в порядку, передбаченому розділом VII ЦПК України "Судовий контроль за виконанням судових рішень" та на підставі Закону України "Про виконавче провадження". Між тим, як вбачається зі змісту позовних вимог, спір між сторонами виник щодо стягнення заборгованості по сплаті аліментів, а не з приводу обчислення розміру заборгованості по сплаті аліментів. Крім того, сам факт наявності у відповідача заборгованості по аліментам, не може бути підставою для стягнення цієї заборгованості у судовому порядку за окремим рішенням суду, оскільки права стягувача аліментів, в даному випадку є захищеними в силу закону. Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду передбачений Законом України "Про виконавче провадження" і суд вирішує питання заборгованості лише у разі спору про її розмір. Саме до цього зводяться висновки ВСУ викладені під час розгляду справи №6-850 св 17. Враховуючи викладене, сума заборгованості по аліментах в даному випадку не підлягає стягненню в судовому порядку, а має стягуватись державним виконавцем у порядку передбаченому Законом України "Про виконавче провадження". Порядок стягнення аліментів на виконання рішення суду, передбачений ст. 71 Закону України "Про виконавче провадження" і відповідно до ч. 7 цієї статті, суд вирішує питання заборгованості по аліментах лише у разі спору про її розмір. При відсутності такого спору заборгованість стягується державним виконавцем відповідно до положень Закону, а не на підставі рішення суду про стягнення заборгованості. Так як виконавчий лист про стягнення аліментів перебуває на виконанні в Семенівському ВДВС у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) і обчислена державним виконавцем заборгованість підлягає стягненню у рамках виконавчого провадження. Натомість, стягнення заборгованості по аліментам, які вже стягуються за рішенням суду на підставі виконавчого листа, призведе до подвійного стягнення, що суперечить положеннями ст. 61 Конституції України. На підставі викладеного, суд прийшов до висновку, що правові підстави для задоволення позовних вимог позивача в про стягнення з відповідача заборгованості по сплаті аліментів відсутні. У пункті 54 рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Трофимчук проти України", заява № 4241/03 від 28.10.2010, вказано, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (рішення у справі "Ґарсія Руіз проти Іспанії", заява N 30544/96, п. 26, ECHR 1999-I). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Серявін та інші проти України", заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи встановлені у справі обставини і правовідносини суд відмовляє у задоволенні позову повністю у зв`язку з безпідставністю. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed