Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-24 00:00:00

В травні 2016 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] обласної ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів", ПП «ІГЛС», в якому просив визнати недійсним з моменту його укладання Договір про припинення зобов»язання передачею відступного від 30.12.2011 року, посвідчений приватним нотаріусом [PERSON] нотаріального округу [PERSON] та повернути сторони у попереднє становище. Позов мотивував тим, що 30.12.2011 року між [PERSON] обласною Радою Українського фонду "Реабілітація інвалідів" та ПП «ІГЛС» було підписано Договір про припинення зобовязання передачею відступного. Згідно Договору про припинення зобовязання передачею відступного [PERSON] обласною радою Українського фонду «Реабілітації інвалідів» було відчужено на користь ПП «ІГЛС» нежитлове приміщення площею 66,40 кв.м. у м.Житомирі, за адресою: [PERSON],5. Вважає, що відчуження нежитлового приміщення площею 66,40 кв.м. на користь ПП «ІГЛС» відбулося на основі незаконних рішень правління, які оформлені протоколом правління № 20/10/11-1 від 20.10.2011 року [PERSON] обласною радою Українського фонду «Реабілітації інвалідів». Позивач в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про слухання справи у його відсутність. Позовні вимоги просив задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] обласної ради Українського фонду «Реабілітації інвалідів» в судове засідання не з'явився, через канцелярію суду подав заяву про визнання позовних вимог (а.с.26). Представник ПП «ІГЛС» в судове засідання не зявився, хоча про час та місце слухання справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Згідно з ч. 4 ст. 174 ЦПК України в разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує прав та інтересів інших осіб. Судом встановлено, що 30.12.2011 року між [PERSON] обласною Радою Українського фонду "Реабілітація інвалідів" та ПП «ІГЛС» було підписано Договір про припинення зобов»язання передачею відступного. Згідно Договору про припинення зобовязання передачею відступного [PERSON] обласною радою Українського фонду «Реабілітації інвалідів» було відчужено на користь ПП «ІГЛС» нежитлове приміщення площею 66,40 кв.м. у м.Житомирі, за адресою: [PERSON],5. Рішення Корольовського районного суду міста Житомира від 02 лютого 2015 року у справі № 296/10657/14 визнано незаконними та недійсними рішення правління [PERSON] обласної ради Українського фонду «Реабілітація інвалідів» від 20 жовтня 2011 року оформлені протоколом засідання правління [PERSON] обласної ради Українського фонду "Реабілітація інвалідів» № 20/10/11-1» (а.с. 9). Тобто, рішення прийняті на засіданні правління [PERSON] обласної Ради Українського фонду «Реабілітація інвалідів» «20» жовтня 2011 року (протокол № 20/10/11-1) є такими, що прийняті всупереч діючому Статуту організації, а отже не були підставою щодо уповноваження голови правління [PERSON] на укладення Договору про припинення зобов'язання передачею відступного від «З0» грудня 2011 року. Таким чином, у [PERSON] не було повноважень на прийняття рішення щодо відчуження, продажу майна Ради по причині того що відсутнє легітимне та законне рішення належного органу який би міг би дати такі повноваження - оскільки рішення правління були визнанні Корольовським районним судом міста Житомира від 02.02.2015 року у справі № 296/10657/14 недійсними. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідним обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин мас вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частина 1 статті 92 ЦК України зазначає, що юридична особа набуває цивільних прав та обов'язків і здійснює їх через свої органи, які діють відповідно до установчих документів та закону. Згідно із ч. 3 ст. 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши докази відповідно до вимог ст. ст. 57-60 ЦПК України. На підставі наведеного, виходячи з меж заявлених позивачем позовних вимог, враховуючи, що відповідач визнав позовні вимоги, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, Закону України "Про судовий збір", з відповідача підлягає стягненню на користь держави судовий збір у сумі 640 грн. 00 коп.

Outcome: approved