Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності та набуття права власності за набувальною давністю на квартиру, третя особа -Житлово-будівельний кооператив "Молодіжний". У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, просить суд зазовольнити позов, проти прийняття заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] , належним чином повідомлений про час та місце слухання справи, у судове засідання не з*явився, від нього не надійшло заяви про причину неявки до суду, а також не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи - голова Житлово-будівельного кооперативу "Молодіжний" - Міхно Людмила Іванівна, у судове засідання не з*явилась, просить розглянути справу в її відсутності, вважає, що позов позивача [PERSON] є законний та обгрунтований. Зі згоди позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст. 224 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини: позивач [PERSON] перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] з 05.10.1973року (а.с.8), шлюб розірвано 27.04.1999року (а.с.9). З 1975року [PERSON] являвся членом Житлово-будівельного кооперативу "Молодіжний", та в 1978році наша сім*я вселилася в квартиру [ADDRESS] (а.с.6). Відповідно до вимог Статуту Житлово-будівельного кооперативу "Молодіжний", у встановлений строк до 01.12.1988року, подружжя [PERSON] сплатили пайові внески за двокімнатну квартиру, розташовану за вищевказаним адресом (а.с.39). Згідно ст. 31 п. 3 зазначеного Статуту право власності, на надане у користування житлове приміщення, подружжя [PERSON] не оформили. Статтею 60 частиною 1 СК України передбачено, що об*єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Постанова Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" п. 23 передбачає, що вирішуючи спори між подружжям про майно необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з*ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, підлягає поділу (статті 60, 69 СК ), ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім'я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Квартира [ADDRESS] нажита подружжям [PERSON] в період зареєстрованого шлюбу, є їх спільною сумісною власністю, а тому позивачці [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить 12 частина цієї квартири. Згідно ч.1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об*єктом права спільної сумісної власності подружжя, ща взаємною згодою. З матеріалів цивільної справи, пояснень позивача [PERSON], вбачається, що з фактичним припиненням шлюбних відносин, а саме в березні місяці 1993року, подружжя добровільно розділили між собою спільне майно. Відповідно проведеному ними розділу спільного сумісного майна відповідач [PERSON] не заперечував, щоб квартира залишилась у власності позивача [PERSON] [PERSON] володіє, веде догляд, проводе ремонтні роботи, та розпоряждається вищевказаною квартирою. Таким чином, починаючи з квітня 1993року [PERSON] добросовісно заволоділа 12 частиною квартири [ADDRESS] та продовжує безперервно володіти нерухомим майном на протязі більше ніж десять років. Відповідно до ст. 344 ч.1 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено Кодексом. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб які беруть участь у справі. При цьому кожна сторона зобов*язана довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. При винесенні рішення відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що грунтується на всебічному, повному, об*єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперд встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достовірність і взаємний зв*язок доказів у їх сукупністі. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, закрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи сукупність наведених обставин суд вважає за можливе задовольнити вимоги позивача, оскільки зазначене не заперечує закону та інтересам сторін.

Outcome: approved