Jurisdiction: civil
Date: 2014-11-24 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк" звернулись в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості в сумі 16 465 грн. 91 коп., вказуючи на те, що 24 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", та [PERSON] укладено договір без номеру, відповідно до якого відповідачка отримала кредит в розмірі 3 000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 24.00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідно до умов договору, договір складається із заяви позичальника, умов та правил надання банківських послуг, тарифів ЗАТ КБ "Приватбанк". Внаслідок порушення зобов'язань за договором [PERSON] має заборгованість перед ПАТ КБ "Приватбанк" в сумі 16 465 грн.91 коп. Посилаючись на викладене позивач просив про стягнення кредитної заборгованості. В судове засідання представник позивача не прибув, в письмовій заяві просив розглянути справу без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Згідно ч. 2 ст. 158 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, посилаючись на те, що 28 січня 2009 року Кривоозерським районним судом був винесений судовий наказ про стягнення з неї на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" заборгованості за вищевказаним кредитним договором в сумі 2 979 грн. 36 коп., які вона повністю сплатила. Подала до суду заяву, в якій просила суд відмовити в задоволенні позову з підстав пропущення строку позовної давності. Вислухавши відповідача, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що в задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Відповідно до даних статуту Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" за рішенням загальних зборів акціонерів від 30 квітня 2009 року тип банку з Закритого акціонерного товариства змінено на Публічне акціонерне товариство комерційний банк "Приватбанк", та воно є правонаступником всіх прав та обов'язків. Як випливає з матеріалів справи 24 січня 2008 року між Закритим акціонерним товариством комерційний банк "Приватбанк" та [PERSON] укладено договір без номеру про надання кредиту в сумі 3 000 грн. у вигляді встановленого ліміту на платіжну картку, базова відсоткова ставка по кредиту 2% в місяць на залишок заборгованості та щомісячна комісія 3,5%. Згідно п. 9.12 умов та правил надання банківських послуг договір діє протягом 12 місяців з моменту підписання, тобто до 24 січня 2009 року, а у випадку, якщо в період цього строку жодна із сторін не проінформує другу сторону про припинення терміну дії договору, то він автоматично продовжується на той же строк. Відповідно до п. 6.5 Умов надання банківських послуг, позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його використання, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Як передбачено п. 8.6 Умов договору при порушенні позичальником строків платежів по якомусь з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 30 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 500+5% від суми позову. Як передбачено п. 3.1.3 Правил надання банківських послуг при закінченні строку дії картки вона продовжується на новий строк, якщо раніше від утримувача картки не надійшла письмова заява про закриття карткового рахунку. Згідно матеріалів цивільної справи № 2-н-13/09 оглянутої в судовому засіданні, 28 січня 2009 року Кривоозерським районним судом був винесений судовий наказ про стягнення з [PERSON] на користь ЗАТ КБ "Приватбанк" заборгованості за кредитним договором без номеру від 24 січня 2008 року в сумі 2 979 грн. 36 коп., із них 2 381 грн. 79 коп. заборгованість за кредитом, 579 грн. 57 коп. заборгованість за процентами за користування кредитом та 40 грн. 50 коп. судових витрат. Даними постанови від 02 липня 2009 року державного виконавця відділу державної виконавчої служби Кривоозерського районного управління юстиції, що долучена до матеріалів справи встановлено, що виконавче провадження № 12125435 про стягнення з [PERSON] заборгованості по вищевказаному судовому наказу закінчено, оскільки борг сплачено в повному обсязі. Даний факт також підтверджується довідкою відділу державної виконавчої служби Кривоозерського районного управління юстиції від 05 листопада 2014 року, виданої на ім'я [PERSON] та довідкою Управління державної казначейської служби України у Кривоозерському районі від 04 листопада 2014 року про перерахування суми коштів в розмірі 2 979 грн. 36 коп. від [PERSON] на рахунок ЗАТ КБ "Приватбанк", що також знаходяться в матеріалах справи. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ч 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Таким чином, у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу банком на новий термін, якщо раніше не надано заявки утримувача карти про закриття рахунку. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Як встановлено даними довідки Управління державної казначейської служби України у Кривоозерському районі від 04 листопада 2014 року останній платіж відповідачем по кредиту здійснено в червні 2009 року, а дія картки закінчилась 24 січня 2009 року. Згідно заяви про відкриття кредитного ліміту на платіжну картку, що є в матеріалах справи, відповідач ознайомлений з Умовами та правилами надання банківських послуг, Тарифами Приватбанку, які є невід'ємною частиною договору. В обґрунтування позовних вимог позивач надав Умови та правила надання банківських послуг а.с.13-18, що складені на час укладення договору між ЗАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем, розділом 5 Умов. Порядок погашення боргових зобов'язань передбачена цивільно-правова відповідальність згідно п.п. 5.1-5.9 Договору та не містить домовленості про збільшення строків позовної давності для вимог банку щодо погашення боргів. Такі ж Умови договору є в матеріалах справи за заявою позивача до [PERSON] про видачу судового наказу про стягнення заборгованості за кредитним договором, що лягло в основу рішення суду про видачу судового наказу від 28 січня 2009 року про стягнення заборгованості в сумі 2 979 грн. 36 коп. та судових витрат. Проте під час розгляду справи в суді 29 жовтня 2014 року позивач надав суду інші Правила користування платіжною карткою та Тарифами банку розділ 5, яких Порядок погашення боргових зобов'язань, значно розширений банком та згідно п. 5.11 передбачає, що нарахування неустойки за порушення зобов'язання здійснюється протягом трьох років з дня порушення зобов'язань п. 5.12 передбачає, що строк позовної давності по вимозі стягнення кредиту, процентів, винагороди, неустойки-пені, штрафів по договору сторонами встановлюється протягом 5 років. Проте такий підхід банку до вирішення позову, надання інших Правил користування платіжною карткою суперечить принципу справедливості. Як зазначено в розділі І п. 1 Резолюції 39/248 Генеральної Асамблеї ООН року "Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 09 квітня 1985 року визнано, що споживачі як правило знаходяться в нерівному положенні з точки зору економічних умов, рівня освіти і купівельної спроможності. Така ж позиція зазначена в рішенні Конституційного Суду України справа № 1-26/2011 від 10 листопада 2011 року у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень п.п. 22, 23 ст.ст. 1, 11, ч. 8 ст. 18, ч. 3 ст. 22 Закону України "Про захист прав споживачів" у взаємозв'язку з положеннями ч. 4 ст. 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг)споживача як більш слабкого суб'єкта економічних відносин, та визначено, що одним з фундаментальних принципів приватноправових відносин є принцип свободи договору, закріплений у п. 3 ст. 3 Кодексу. Разом з тим, зазначена свобода є обмеженою, межі дії цього принципу визначаються критеріями справедливості, добросовісності, пропорційності, розумності. Держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і охоронюваними законом правами та інтересами споживачів їх кредитних послуг. Судом встановлено, що строк дії картки минув 24 січня 2009 року, згідно судового наказу останній платіж по борговому зобов'язанню відповідач здійснив 2 липня 2009 року згідно постанови державного виконавця про перерахунок суми боргу за судовим наказом на всю суму боргових зобов'язань відповідача. З позовом до суду позивач звернувся тільки 2 жовтня 2014 року, тобто з пропуском п'ятирічного строку позовної давності. Згідно п. 31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають з кредитних правовідносин" враховуючи положення п. 7 ч. 13 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" суди мають виходити з того, що у спорах щодо споживчого кредиту кредитодавцю заборонено вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Такого ж висновку дійшов Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ постановляючи ухвалу від 24 квітня 2013року справа № 6-4179св13. Стосовно посилання позивача на порушення п. 9.12 Умов надання банківських послуг, що якщо жодна із сторін не інформує іншу сторону про припинення дії договору, він автоматично лонгується на той самий строк, суд вважає, що ця обставина не заслуговує на увагу, поскільки позивачем не надано суду будь-яких даних, що після погашення кредитних зобов'язань 2 липня 2009 року по договору від 24 січня 2008 року, відповідач отримував нову кредитну картку, отримував нові грошові кошти банку, а автоматичне неодноразове продовження дії картки не змінює терміну виконання кредитного зобов'язання, отже продовження дії картки для настання кінцевого терміну повернення заборгованості значення не має. Таку правову позицію викладено у Постанові Верховного Суду України від 22 жовтня 2014 року № 6-127цс14, від 19 березня 2014 року (справа № 6- 14цс 14), від 12 листопада 2014 року (справа № 6- 167цс 14), яка відповідно до положень ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином суд приходить до висновку, що в задоволенні позовних вимог Публічного акціонерного товариства комерційного банку "Приватбанк" про стягнення кредитної заборгованості з [PERSON] необхідно відмовити за спливом строків позовної давності. На підставі ст. 256, ч. 5 ст. 257, ст. 261, ч. 4 ст. 267 ЦК України,

Outcome: dismissed