Jurisdiction: civil
Date: 2018-02-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом в якому вказав, що він працював електромонтером з обслуговування обладнання підстанції «Руновщина». Наказом № 4/290К від 01.12.2017 року його було звільнено з даної посади за угодою сторін (п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України). Дане звільнення позивач вважає незаконним та таким, що відбулося під тиском керівництва Лозівського ВРЕМ. В обґрунтування позову [PERSON] посилається на те, що у 2016 році відбулася перевірка знань працівників з питань охорони праці, яку він не пройшов у зв'язку з негативним ставленням до нього з боку керівництва Лозівського ВРЕМ. Після цього йому неодноразово пропонували написати заяву про звільнення за власним бажанням. У зв»язку з тим, що позивач не погоджувався на дану пропозицію, керівництвом Лозівського ВРЕМ постійно проводилася перевірка його знань та направлення на підвищення кваліфікації до інших населених пунктів, не виплачуючи при цьому грошові кошти на такі відрядження. Як стверджує позивач 19.07.2017 року він повторно не пройшов перевірку знань і голова екзаменаційної комісії запропонував йому написати заяву на звільнення за угодою сторін та допрацювати до кінця 2017 року. Позивав запевняє, що під психологічним тиском він вимушений був написати таку заяву. Крім того [PERSON] зазначає, що в порушення вимог КЗпП України, в день звільнення трудову книжку не повернуто і на час звернення до суду її не надано. [PERSON] вважає, що вищевказаними діями відповідача йому завдано моральної шкоди, яка виразилася у психологічному тиску протягом 2-х останніх років та втрати нормальних життєвих зв'язків по причині незаконного звільнення з роботи та відсутністю коштів на існування. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ про його звільнення з роботи № 4/290К від 01.12.2017 року та поновити його на попередній роботі. Визнати незаконними дії відповідача щодо щорічного навчання з питань охорони праці та скасувати протоколи перевірки його знань з питань охорони праці від 26.04.2017 року та 19.07.2017 року. Зобов'язати відповідача провести йому навчання перед перевіркою знань з питань охорони праці з додержанням нормативного документу з охорони праці. Визнати незаконними дії відповідача в частині зміни періодичності перевірки знань з технічної експлуатації і пожежної безпеки з одного року на три роки на один раз на два роки. Визнати, що відповідач порушив його конституційне право на рівноправність з іншими працівниками на навчання перед перевіркою знань в центрі підготовки персоналу. Скасувати наказ № 1368 від 04.12.2013 року про затвердження «Положення про організацію проведення перевірки знань працівників АК «Харківобленерго». Встановити в судовому засіданні суми позбавлених його премій за наслідками незадовільних перевірок знань з питань охорони праці у 2016-2017 роках. Визнати порушення відповідачем ст.. 121 КЗпП України з приводу гарантій і компенсації при службових відрядженнях. Стягнути з відповідача на його користь середній заробіток за час вимушеного прогулу, встановивши конкретну суму в судовому засіданні; середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки, встановивши конкретну суму в судовому засіданні; суму позбавлених премій у 2016-2017 роках, встановивши конкретну суму в судовому засіданні; моральну шкоду в розмірі 20\~000 грн. Встановити в діях відповідача наявність ознак кримінальних правопорушень відповідно до ст..ст. 161,172,366 КК України, постановити про це окрему ухвалу та направити її до правоохоронних органів. Представник відповідача [PERSON] надав відзив на позов [PERSON], який вважає безпідставним та таким, що має штучний та наклепницький характер, в якому просить суд відмовити в його задоволенні у зв'язку з наступним. [PERSON] працював в АК «Харківобленерго» з 05.09.2005 року на посаді електромонтера з обслуговування підстанцій 3 групи кваліфікації Харківського ВРЕМ, а з 20.08.2009 року на посаді електромонтера з обслуговування підстанцій 3 групи кваліфікації Лозівського ВРЕМ та був звільнений із займаної посади 01.12.2017 року за угодою сторін відповідно до поданої ним заяви, що передбачено п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Заява про звільнення за угодою сторін [PERSON] була написана 20.07.2017 року. Пропозиція позивача про припинення трудового договору була прийнята відповідачем і 01.12.2017 року був підписаний наказ № 4/290к про припинення трудового договору з [PERSON] за угодою сторін. Згідно правил внутрішнього трудового розпорядку АК «Харківобленерго», на працівника покладено обов'язок у день звільнення здати до управління кадрів службове посвідчення. Однак [PERSON] у день звільнення не прибув до управління кадрів щоб здати своє службове посвідчення, розписатися у наказі про звільнення та отримати остаточний розрахунок та трудову книжку. У день звільнення позивачу було проведено остаточний розрахунок шляхом перерахування на його картковий рахунок відповідних грошових коштів, а трудова книжка була належним чином оформлена та готова до видачі. У зв'язку з тим, що позивач не прибув до управління кадрів для здачі службового посвідчення та отримання трудової книжки, відповідачем направлено лист № 32/06-328 від 01.12.2017 року, у якому зазначено про розірвання трудового договору, надано повідомлення про нараховані суми при звільнені та запропоновано прибути до управління кадрів для отримання трудової книжки. Даний лист позивач отримав 05.12.2017 року, але службове посвідчення не здав та трудову книжку отримати не з'явився. Таким чином, на думку відповідача, звільнення [PERSON] відбулося цілком законно, без жодного тиску з боку керівництва чи інших працівників, на підставі власноручно написаної заяви. З приводу порушень, які начебто мали місце під час роботи [PERSON] у період 2016-2017 років, останній мав право звернутися до суду з відповідною заявою про вирішення трудового спору в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права, згідно вимог ст.. 233 КЗпП України. У межах даного строку позивач до суду не звернувся, про наявність причин, що призвели до пропущення встановлених законодавством строків, не повідомив. По причині правомірності своїх дій позов в частині відшкодування моральної шкоди також не визнає. [PERSON] подано до суду відповідь на відзив наступного змісту. Як запевняє позивач під час роботи в АК «Харківобленерго» з правилами внутрішнього трудового розпорядку він ознайомлений не був. У зв'язку з тим, що його місце роботи розташоване на відстані 150 км. від управління кадрів він не зміг отримати трудову книжку, оскільки службового відрядження та грошового забезпечення на поїздку до м. Харкова не отримував. Про порушення його трудових прав у період роботи у 2016-2017 роках, йому стало відомо лише у листопаді 2017 року, тому вважає, що до суду за поновленням своїх порушених прав він звернувся вчасно. Розмір моральної шкоди в 20\~000 грн. позивач визначає завданими йому відповідачем моральними стражданнями, які лише він здатен на собі відчути та оцінити. На його думку наказ про звільнення його з роботи має бути підписаний головою правління АК «Харківобленерго» [PERSON], а не керівником підприємства [PERSON] Крім того в наданому відповідачем наказі про переведення на іншу роботу № 4/201к від 20.08.2009 року стоїть не його підпис та відсутня дата ознайомлення працівника з даним наказом. Позивач в судовому засіданні підтримав позовні вимоги, просить суд їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] просив суд задовольнити позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні заперечив проти позову [PERSON], просить суд відмовити в його задоволенні в повному обсязі з підстав зазначених у відзиві. Суд, вислухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, прийшов до висновку, що позов [PERSON] необхідно залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав. Згідно\~ст.4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд, згідно ч.2\~ст.10 ЦПК України, вирішує справи відповідно до\~Конституції України, законів України та міжнародних договорів, згода на обов'язковість яких надана Верховною Радою України. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, до яких дана справа не відноситься. Суд, згідно ч.1\~ст.13 ЦПК України, розглядає справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданих відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З матеріалів справи вбачається, що 05.09.2005 року [PERSON] прийнятий на роботу в АК «Харківобленерго» на посаду електромонтера з обслуговування підстанцій 3 групи кваліфікації Харківського ВРЕМ, а з 20.08.2009 року переведений на посаду електромонтера з обслуговування підстанцій 3 групи кваліфікації Лозівського ВРЕМ. 01 грудня 2017 року керівником АК «Харківобленерго» [PERSON] був підписаний наказ № 4/290к про припинення трудового договору з [PERSON] за угодою сторін відповідно до вимог п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України. Заява про звільнення за угодою сторін з 01.12.2017 року була написана власноруч [PERSON] 20.07.2017 року, що ніким із сторін не оспорюється. В силу п.1 ч.1 ст. 36 КЗпП України трудовий договір може бути припиненим за угодою сторін. Угода сторін є самостійною підставою для припинення трудового договору, яка відрізняється від припинення трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника тим, що у цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав. Отже, подання позивачем заяви про звільнення з вищенаведених підстав та погодження відповідачем звільнення позивача, вказує на досягнення домовленостей на звільнення працівника за угодою сторін. У п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз'яснено, що при домовленості між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом про припинення трудового договору на підставі п. 1ст. 36 КЗпП України(за угодою сторін) договір припиняється у строк, визначений сторонами. Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника або уповноваженого ним органу і працівника. З аналізу вищевикладеного суд вважає, що анулювання домовленості про звільнення за згодою сторін між керівником АК "Харківобленерго" та [PERSON] на підставі відкликання останнім 23.11.2017 р. своєї заяви від 20.07.2017 р не відбулося у зв'язку з тим, що відповідач в особі керівника підприємства АК "Харківобленерго" надав згоду на припинення трудового договору з позивачем на підставі п. 1.ст. 36 КЗпП України, видавши наказ № 4/290к від 01.12.2017 р. Відомості про наказ та підстави звільнення було внесено до трудової книжки [PERSON] Ч.1\~ст. 47 КЗпП України\~визначено, що власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. 01.12.2017 року співробітниками АК «Харківобленерго» був складений акт про те, що [PERSON] в день звільнення 01.12.2017 року не прибув до Управління кадрів АК «Харківобленерго» для ознайомлення з наказом про припинення трудового договору та отримання трудової книжки. Того ж дня на адресу [PERSON] був направлений лист, яким останнього повідомлено про звільнення і нараховані суми при звільненні та рекомендовано з'явитися до управління кадрів для отримання трудової книжки. Даний лист був отриманий [PERSON] 05.12.2017 року, що підтверджується роздруківкою з інтернет-ресурсу «Укрпошта» та самим позивачем. Згідно\~ст. 83 КЗпП України,\~ст. 24 Закону України «Про відпустки»\~передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до\~ст. 116 КЗпП України, при звільнені працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, проводиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільнені, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Як встановлено судом, згідно повідомлення № 12-8/101 від 01.12.2017 р. та платіжних доручень № 226664 та № 226665 від 01 грудня 2017 року АК «Харківобленерго» було здійснено нарахування та виплата [PERSON] грошового розрахунку при звільненні, що було підтверджено в судовому засіданні як представником відповідача так і самим позивачем. Тобто у відповідності до вимог ст.. 116 КЗпП України відповідач здійснив виплати належної позивачу заробітної плати в день його звільнення. Суд звертає увагу на те, що передбачений ч.1 ст. 117 КЗпП України обов'язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт не проведення з ним остаточного розрахунку. У зв»язку з тим, що остаточний розрахунок [PERSON] було проведено в передбачені законом строки, підстав для задоволення вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд не вбачає. Відповідно до вимог ч.ч.1,5,6,7\~ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов'язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом Згідно\~ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З приводу порушень трудових прав позивача у період 2016-2017 років суд враховує вимоги ст.233 КЗпП України та вважає, що позивачем пропущено тримісячний строк звернення до суду з відповідною заявою, який вказаною статтею встановлений для вирішення трудового спору з дня, коли він дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. У межах даного строку позивач до суду не звернувся, в судовому засіданні причини, що призвели до пропущення встановлених законодавством строків, не довів. Як слідує з матеріалів справи, позивач з 05.09.2005 року став працювати в АК «Харківобленерго» на посаді електромонтера з обслуговування підстанцій Харківського ВРЕМ, а з 20.08.2009 року на посаді електромонтера з обслуговування підстанцій 3 групи кваліфікації Лозівського ВРЕМ. В березні 2016 року позивачем, після отримання негативного результату під час перевірки знань в лютому 2016 року, було написано заяву про вчинення на нього тиску під час перевірки знань було написано звернення до первинної профспілкової організації АК «Харківобленерго» з скаргою на дії керівників. В подальшому ним було написано заяву про врегулювання конфлікту. З урахуванням викладеного суд вважає, що [PERSON], після отримання негативного результату під час перевірки знань в квітні та повторної в липні 2017 року та написання заяви про звільнення з займаної посади за згодою сторін, вважаючи, що до нього знов був застосований психологічний тиск, мав можливість та був обізнаний про своє право звернення до голови правління АК "Харківобленерго" та профспілки зі скаргою на неправомірні дії осіб, які проводили перевірку знань. Але протягом з 20 липня по 23 листопада 2017 року позивач будь-яких дій не вчиняв, а продовжував працювати на займаній посаді і лише за тиждень до дати, визначеної в заяві про звільнення, вирішив в односторонньому порядку відмовитись від домовленості про звільнення за згодою сторін з 01.12.2017 р. Суд враховуючи тривалий термін бездіяльності позивача вважає, що написання ним заяви про відкликання вищевказаної заяви свідчить лише про бажання продовжити трудові відносини з АК "Харківобенерго", однак не доводить психологічного примусу при написанні заяви про звільнення за згодою сторін. Враховуючи викладене вище, суд приходить до остаточного висновку про необґрунтованість та недоведеність доказами позовних вимог [PERSON], а отже у суду відсутні правові підстави для задоволення позовних вимог останнього, тому в їх задоволенні слід відмовити. У зв»язку з тим, що позов [PERSON] задоволенню не підлягає, під час подачі трудових спорів позивач відповідно до Закону України «Про судовий збір» звільняється від оплати судового збору, суд вважає за необхідне відповідно до вимог ч.7 ст. 141 ЦПК України компенсувати за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.\~\~\~\~\~

Outcome: dismissed