Jurisdiction: civil
Date: 2019-01-14 00:00:00

09.10.2018 року позивач звернувся до суду з позовом та просив суд ухвалити рішення, яким розтлумачити зміст п. 1.3 додаткової угоди № 2 до кредитного договору № ODX0GК01420110 від 06.04.2007 року укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] наступним чином: п. 1.3 додаткової угоди № 2 від 17.11.2016 року до кредитного договору № ODX0GК01420110 від 06.04.2007р. укладеного між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] містить досягнуті сторонами договору домовленості щодо прощення, тобто анулювання, скасування сум заборгованості за кредитним договором № ODX0GК01420110 від 06.04.2007 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] в розмірі 143 792,69 гривень, що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди 17.11.2016р., а саме: за кредитом 140 869,37 гривень, за відсотками 2 923,32 гривень, за комісією 0,00 гривень, пеня 0,00 гривень. Ця домовленість, на думку позивача означає, що станом на 17.11.2016 року у позичальника [PERSON] за кредитним договором № ODX0GК01420110 від 06.04.2007 року укладеним між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] заборгованість за кредитом відсутня. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що 06 квітня 2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODX0GK01420110 на суму 48 000,00 доларів США, на придбання нерухомості, та 9 600 доларів США на оплату страхових платежів. 06 квітня 2007 p. між ПАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки №0110/Р на забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № ODX0GK01420110 укладеного між Банком та [PERSON] 04 березня 2015 р. між ПАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки до Кредитного договору № ODX0GK01420110 відповідно до якого, зобов'язання відносно поручителя збільшилися. 17.11.2016 р. між ПАТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] у зв'язку з проведенням Банком реструктуризації Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 p., сторонами була укладена Додаткова угода №2 від 17.11.2016 р. відповідно до якої, сторони домовилися змінити валюту, зобов'язання за кредитним договором, із долара США на гривню, за курсом міжбанківського валютного ринку України та анулювання та прощення боргу для позичальника в розмірі 143792,69 грн. Пункт 1.2. додаткової угоди №2 до Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. викладений у наступній редакції: Змінити валюту кредиту за Договором з долара США на гривню. Пункт 1.3. додаткової угоди №2 до Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. викладений у наступній редакції: сума заборгованості в розмірі 143792,69 грн., що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди анулюється та є прощенням боргу для Позичальника, а саме: за кредитом 140869,37 грн., за відсотками 2923,32 грн., за комісією 0,00 грн., пеня 0,00 грн. При укладанні Договору Поруки від 17.11. 2016 р. позивач вважав, що сума заборгованості в розмірі 143792,69 грн., що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту за кредитним договором № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. до дати підписання додаткової угоди №2 від 17.11.2016 р. анульована та є прощенням боргу для Позичальника. Позивач вважав п. 1.3 додаткової угоди №2 до кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06.04.2007 p., що Банк зобов'язаний скасувати, визнати недійсним та простити борг Позичальнику [PERSON] у розмірі 143792,69 грн., а банк включив цю суму у заборгованість за кредитом, що зумовило звернення до суду. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Череватій В.І. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце розгляду справи сповіщені належним чином у порядку ст. ст. 128, 130, 131 ЦПК України. Ухвалою суду від 24.10.2018 року провадження у справі відкрито. Позивач у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином, звернувся до суду з заявою, в якій просив розглянути справу у його відсутність, позов підтримав повністю та просив суд позов задовольнити у повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, про час та місце його проведення сповіщена належним чином, звернулася до суду з заявою, в якій просила розглянути справу у її відсутність, позов визнала та не заперечувала проти його задоволення. Представник відповідача - Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПриватБанк» у судове засідання не з`явився, про час та місце його проведення сповіщений належним чином, причину своєї неявки суду не повідомив, з заявою про розгляд справи за його відсутністю до суду не звертався. У зв'язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлені такі факти і відповідні їм правовідносини. 06 квітня 2007 р. між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ODX0GK01420110 на суму 48 000,00 доларів США, на придбання нерухомості, та 9 600 доларів США на оплату страхових платежів (а.с. 7 - 9). 06 квітня 2007 p. між ПАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки №0110/Р на забезпечення виконання [PERSON] зобов'язань за кредитним договором № ODX0GK01420110 укладеного між Банком та [PERSON] 04 березня 2015 р. між ПАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки до Кредитного договору № ODX0GK01420110 відповідно до якого, зобов'язання відносно поручителя збільшилися. 17.11.2016 р. між ПАТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] з метою створення сприятливих умов для виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р., сторонами була укладена Додаткова угода №2 від 17.11.2016 р. відповідно до якої, сторони домовилися змінити валюту, зобов'язання за кредитним договором, із долара США на гривню, за курсом міжбанківського валютного ринку України. Пункт 1.2. додаткової угоди №2 до Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. викладений у наступній редакції: змінити валюту кредиту за Договором з долара США на гривню. Пункт 1.3. додаткової угоди №2 до Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. викладений у наступній редакції: сума заборгованості в розмірі 143792,69 грн., що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди анулюється та є прощенням боргу для Позичальника, а саме: за кредитом 140869,37 грн., за відсотками 2923,32 грн., за комісією 0,00 грн., пеня 0,00 грн. (а.с. 10 - 12). 17 листопада 2016 р. між ПАТ КБ " Приватбанк" та [PERSON] був укладений договір поруки до Кредитного договору № ODX0GK01420110/1 (а.с. 15). З метою дострокового погашення кредиту за Кредитним договором № ODX0GK01420110 від 06.04.2007 р. та Додаткової угоди № 2, [PERSON] 04.07.2018р. звернулася із заявою до начальника відділення у м. Арциз філії " Южне Головне регіональне управління AO " Приватбанк" [PERSON] з проханням повідомити суму залишку по кредиту. 08.08.2018 року [PERSON] отримала в AT КБ "ПриватБанк" довідку № B0TQH2PSK70GL3ED у якій вказаний залишок боргу по кредитному договору № ODX0GK01420110 в розмірі прощеного боргу 143792,69 грн. (а.с. 18 на звороті сторінки). Підписуючи договір Поруки, сторони договору неоднаково розуміли пункт п. 1.3 додаткової угоди №2 до кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06.04.2007 p., укладений між [PERSON] та ПАТ КБ "ПриватБанк". З приводу неоднакового розуміння сторонами обов'язків Банку відповідно до пункту 1.3. додаткової угоди №2 до кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06.04.2007 р., виникла необхідність у тлумаченні умов змісту п. 1.3 додаткової угоди №2 до кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06.04.2007 р., де зазначене наступне: сума заборгованості в розмірі 143792,69 грн., що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди анулюється та є прощенням боргу для Позичальника, а саме: за кредитом 140869,37 грн., за відсотками 2923,32 грн., за комісією 0,00 грн., пеня 0,00 грн. Між сторонами винник спір, оскільки позивач вважає, що борг у вищезазначеній сумі прощений, тобто його не існує, а Банк розуміє, що борг залишився. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд зазначає наступне. Відповідно до ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є договори та інші правочини. Згідно із ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямованих на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. За приписами статей 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ч. ч. 1, 2 ст. 637 ЦК України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. У разі тлумачення умов договору можуть враховуватися також типові умови (типові договори), навіть якщо в договорі немає посилання на ці умови. Відповідно до ст. 213 ЦК України, зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). На вимогу однієї або обох сторін суд може постановити рішення про тлумачення змісту правочину. При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з'ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. Враховуючи викладене, підставою для тлумачення судом правочину є наявність спору між сторонами угоди щодо її змісту. Оскільки сторонами по різному тлумачиться пункт 1.3 додаткової угоди № 2 до кредитного договору № ODX0GК01420110 від 06.04.2007р., кінцевий результат якого може вплинути на його виконання, суд вважає необхідним протлумачити умови вказаного пункту. Пункт 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визначення правочинів недійсними» вказує, що при розгляді спору суд може ухвалити рішення про тлумачення змісту правочину лише на вимогу однієї або обох сторін правочину чи їх правонаступників, - в порядку позовного провадження. Крім того, необхідно звертати увагу на те, що суд наділений повноваженнями вирішувати вказані вимоги лише за наявності спору, тобто коли сторони мають різне уявлення щодо свого волевиявлення або волевиявлення іншої сторони. Тлумачення змісту правочину є правом суду, а не обов'язком за умови наявності спору. Метою тлумачення правочину є з'ясування того, що в ньому дійсно виражено, а не того, що малося на увазі. В пункті 1.3 додаткової угоди № 2 до Кредитного договору № ODX0GK01420110 від 06 квітня 2007 р. зазначено: сума заборгованості в розмірі 143792,69 грн., що виникла в період з дати надання Позичальнику кредиту до дати підписання цієї додаткової угоди анулюється та є прощенням боргу для Позичальника, а саме: за кредитом 140869,37 грн., за відсотками 2923,32 грн., за комісією 0,00 грн., пеня 0,00 грн. Позивачем надано докази на існування спору між сторонами щодо змісту правочину, невизначеностей та суперечностей у його трактуванні, незрозумілість значення окремих слів та термінів. Також при тлумаченні правочину, суд роз'яснює зміст договору або його окремих частин, не змінюючи умови, а позивач просить в позові надати правові висновки про скасування сум заборгованості за кредитним договором та роз'яснити, що ця домовленість означає, що станом на 17.11.2016 року у позичальника [PERSON] за кредитним договором заборгованість за кредитом відсутня, що не є тлумаченням правочину, у зв'язку з чим у задоволенні позовних вимог в цій частині слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Кожна особа має право на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч. 1ст. 15 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд першої інстанції при вирішенні справи виносить рішення на підставі належних та допустимих доказів, досліджених в судовому засіданні відповідно до глави 5 ЦПК України. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до положень статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду України. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст. ст. 124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов'язковість рішень суду до виконання. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності суд приходить до висновку, що заявлені позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ст. ст. 213, 626, 628, 637 - 639 ЦК України, ст. ст. 4, 10, 13, 76-82, 83, 95, 247, 258, 259, 263-265, 268, 272, 273, 354, 355 ЦПК України, суд -

Outcome: partial