Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-25 00:00:00

26 серпня 2015 року ПАТ «Дельта Банк» звернулось до суду з позовом, в якому просить: - в рахунок виконання основного зобов'язання щодо оплати заборгованості у розмірі 1 166 053,14 грн., яких: тіло кредиту - 50 249,58 доларів США, що в еквіваленті складає 1 061 606,09 грн., відсотки - 3 964,70 доларів США, що в еквіваленті складає 83 760,89 грн.; пеня - 15 863,03 грн.; сума за 3 % від простроченої заборгованості по тілу - 105,26 грн.; сума за ставкою 3 % від простроченої по процентам - 717,88 грн. за договором про надання кредиту № 2403/0808/46-023, звернути стягнення на предмет іпотеки за договором № 2403/0808/45-023-Z-1від 15.08.2008 з [PERSON], а саме чотирикімнатну квартиру, що знаходиться за адресою: 14000, [ADDRESS]. Предмет іпотеки належить іпотекодавцю на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 18.08.2008, приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В. зареєстровано в реєстрі за № 7449, має загальну площу 86,30 кв.м., житлову площу 46,30 кв.м. і складається з чотирьох кімнат в придатному для житла стані - шляхом визнання права власності на нього за ПАТ «Дельта Банк»; - визнати за ПАТ «Дельта Банк» право власності на квартиру під номером [ADDRESS], загальною площею 86,30 кв.м., житловою площею 46,30 кв.м. і складається з чотирьох кімнат,мотивуючи свої вимоги неналежним виконанням умов договору. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову. Відповідач у судове засідання не з'явилася, про час і місце розгляду справи оповіщена завчасно і належним чином, про причини неявки суду не повідомила. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 15 серпня 2008 року між ВАТ «Сведбанк», яке рішенням позачергових загальних зборів акціонерів від 30.09.2009 змінило найменування на ПАТ «Сведбанк», та [PERSON] був укладений кредитний договір № 2403/0808/45-023 (кредитний договір на купівлю житлової нерухомості). Відповідно до умов даного договору банк надає позичальнику грошові кошти у вигляді кредиту в розмірі 55 000 доларів США, на строк по 15 серпня 2033 року включно та на умовах, передбачених у цьому договорі, а позичальник зобов'язується повернути кредит, сплатити проценти за користування кредитом, та виконати свої зобов'язання у повному обсязі у терміни, передбачені цим договором. Позичальник сплачує банку проценти за користування кредитом у розмірі 11,9 % річних за весь строк фактичного користування кредитом (а.с. 6-14). В забезпечення виконання вищевказаного кредитного договору 15.08.2008 між ВАТ «Сведбанк» та [PERSON] було укладено іпотечний договір № 2403/0808/45-023-Z-1, відповідно до якого на забезпечення виконання основного зобов'язання, іпотекодавець передає в іпотеку іпотекодержателю належне їй на права власності майно, а саме: квартира № 57, що складається з 4 житлових кімнат, загальною площею 86,30 кв.м., житлова площа - 46,30 кв.м., яка знаходиться за адресою: [ADDRESS], що належить іпотекодавцюна праві власності на підставі договору купівлі-продажу квартири, посвідченого 15.08.2008 приватним нотаріусом Чернігівського міського нотаріального округу Красногором О.В., зареєстровано в реєстрі за № 7449 (а.с. 26-31). Відповідно до ч. 1 ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. 25 травня 2012 року між ПАТ «Сведбанк» та ПАТ «Дельта Банк» було укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого продавець погодився продати права вимоги та передати їх покупцю, а покупець погодився купити права вимоги, прийняти їх і сплатити загальну купівельну ціну (а.с. 43-45). Згідно п. 12 іпотечного договору, за вибором іпотекодержателя застосовується один із наведених нижче способів звернення стягнення на предмет іпотеки та задоволення вимог іпотекодержателя: 12.1. За рішенням суду. 12.2. У безспірному порядку на підставі виконавчого напису нотаріуса. Для отримання виконавчого напису іпотекодержатель подає нотаріусу документи, що підтверджують безспірність заборгованості позичальника за основним зобов'язанням, а саме: заяву про невиконання позичальником умов основного зобов'язання, розрахунок заборгованості, свій примірник цього договору. Виконавчий напис вчиняється на примірнику даного договору, який після нотаріального посвідчення буде видано іпотекодержателю. Вчинений нотаріусом виконавчий напис може бути оскаржено іпотекодавцями виключно в судовому порядку. 12.3. Згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя, яким вважається застереження про задоволення вимог іпотеко держателя, викладене в пп. 12.3.1 та 12.3.2 цього пункту договору. 12.3.1. Задоволення вимог здійснюється шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання у порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Відповідно до статті 37 Закону України «Про іпотеку» у випадку задоволення вимог іпотеко держателя шляхом використання процедури, передбаченої в цьому підпункті п. 12.3 договору, договір про задоволення вимог іпотекодержателя,укладений шляхом здійснення цього застереження, є підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки. При цьому, вважається, що предмет іпотеки набувається у власність іпотекодержателя за вартістю, що буде визначена після прийняття іпотекодержателем рішення про обрання передбаченого цим пунктом договору способу звернення стягнення на предмет іпотеки, на підставі висновку незалежного експерта - суб'єкта оціночної діяльності, правоздатність якого підтверджена сертифікатом суб'єкта оціночної діяльності. При цьому сторони домовляються, що кандидатура суб'єкта оціночної діяльності визначається іпотеко держателем. При оцінці предмета іпотеки незалежний експерт повинен використовувати всі методи оцінки, які будуть передбачені чинним законодавством на момент оцінки. Сторони, з розумінням змісту статті 37 Закону України «Про іпотеку» свідчать, що право іпотеко держателя зареєструвати право власності на предмет іпотеки на підставі положень цього пункту п. 12.3 цього договору є безумовним, тобто підлягає реєстрації незалежно від претензій іпотекодавців, а рішення про реєстрацію права власності на предмет іпотеки може бути оскаржене іпотекодавцями в судовому порядку лише у випадку, якщо він доведе, що повністю виконав основне зобов'язання. Відповідно до ст. 33 Закону України «Про іпотеку» (далі - Закон) звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Відповідно до ст. 7 Закону за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов'язанням у повному обсязі або в частині. Згідно ч. 1 ст. 33 Закону у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Відповідно до вимог ст. 37 Закону іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб'єктом оціночної діяльності. Згідно висновку суб'єкта оціночної діяльності, складеного ТОВ «Експертна компанія «Професіонал» станом на 28.09.2015 вартість квартири [ADDRESS] складає 565 853 грн. 00 коп. (а.с. 67- 105). Відповідно до ст. 35 Закону у разі порушення основного зобов'язання іпотекодержатель надсилає письмову вимогу про усунення порушення. Положення цієї статті не є перешкодою для реалізації права іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 ЦК України, а саме, договорів та інших правочинів. Відповідно до ст. 525, 526 ЦК України зобов'язання, взяті сторонами за договором, повинні виконувати належним чином, одностороння відмова від виконання зобов'язань не допускається. Стаття 1049 ЦК України вказує, що позичальник зобов'язаний повернути позикодавцю позику в строк та в порядку, встановленому договором. Проте відповідач належним чином не виконав свої зобов'язання за кредитним договором, про що повідомлявся, в тому числі шляхом направлення письмової вимоги про виконання зобов'язань згідно умов кредитного договору. Однак зобов'язання відповідачем не виконані, у зв'язку з чим станом на 03.08.2015 утворилася заборгованість у сумі: 1 162053,14 грн., з яких: тіло кредиту - 1 061606,09 грн.; відсотки - 83760,89 грн., пеня -15 863,03 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по тілу - 105,26 грн., сума за ставкою 3% від простроченої заборгованості по відсотках - 717,88 грн., що підтверджується розрахунком (а.с. 32) та не оспорюється відповідачами. Пунктом 39 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» судам роз'яснено, що зурахуванням положень частини третьої статті 33, статті 36, частини першої статті 37 Закону України «Про іпотеку» іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання. У зв'язку з наведеним суд виходить із того, що не виключається можливість звернення стягнення на предмет іпотеки в такий спосіб і набуття іпотекодержателем права власності на нього за рішенням суду, оскільки цими нормами передбачено задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, яке ототожнюється зі способом звернення стягнення, якщо його передбачено договором. Тому в разі встановлення такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки в договорі іпотекодержатель на підставі ч. 2 ст. 16 ЦК України має право вимагати застосування його судом. Отже, заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту, а тому є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Заперечення відповідача щодо заборони задоволення позовних вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки у період дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" суд не приймає до уваги, оскільки поняття мораторій у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов'язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України), що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільненням від його виконання. Відтак установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Крім того, згідно з пунктом 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки зазначений Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Аналогічна позиція викладена у постановах Верховного Суду України № 6-46цс15 від 15 квітня 2015 року, № 6-57цс 15 від 27 травня 2015 року, № 6-492цс15 від 16 вересня 2015 року. Разом з тим, відповідно до порядку, встановленого Законом України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом іпотеки, якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, якщо таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника за умови, що у нього у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] зареєстрована та проживає у [ADDRESS] (а.с.58). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек і Єдиного реєстру заборон відчуження об'єктів нерухомого майна щодо суб'єкта, приєднаних до справи і досліджених у судовому засіданні, убачається, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] і іншого нерухомого житлового майна за нею не зареєстровано, та що дана квартира перебуває в іпотеці і іпотекодержателем цього майна є ПАТ „Дельта Банк". Отже, спірні правовідносини є предметом правового регулювання Закону „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". За таких обставин, необхідно відстрочити реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за публічним акціонерним товариством „Дельта Банк" на час дії Закону України „Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті". Також, відповідно до ст. 88 ЦПК України та враховуючи роз'яснення п. 5 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» з [PERSON] на користь держави підлягає стягненню 3 654 (три тисячі шістсот п'ятдесят чотири) грн. 00 коп. судового збору.

Outcome: approved