Jurisdiction: civil
Date: 2021-03-11 00:00:00

Позивачка 02 червня 2020 року звернулась до суду з позовом з подальшим уточненням позовних вимог до [PERSON] , третя особа без самостиійних вимог щодо предмета спору Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області, про зобов`язання відповідачки усунути їй перешкоди в користуванні належною їй земельною ділянкою за адресою: [ADDRESS] шляхом знищення (засипання) за власні кошти вигрібної ями, розташованої на відстані 4 метрів від стін її житлового будинку та 1,5 метрів від її літньої кухні, що належать їй на праві власності. В обґрунтування позовних вимог позивачка послалась на те, що кілька років потому відповідачка, яка також є співвласником земельної ділянки за вказаною адресою, викопала вигрібну яму на відстані за 4 метри від її житлового будинку та 1,5 метри від ї літньої кухні . Вона зверталася до Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області за захистом своїх прав і висновком останньої встановлено, що спріну вигрібну яму зведено з порушенням п. 2.21, 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 року № 145 - як така, що не обладнана щільно прилягаючою кришкою та не є водонепрониеною, розташована на відстані до стін житлового будинку на відстані менше 20 метрів. Також вона зверталася до адміністрації Центрального райну м.Миколаєва , працівниками якої було обстежено вигрібну яму, встановлено порушення та рекомендовано звернутися до суду. Вона намагалася вирішити спір у добровільному порядку, проте відповідачка категорично відмовляється засипати яму, а отже іншим шляхом сіпр вирішити неможливо. Всупереч положенням ст. 103 Земельного кодексу України, ст.4,15 ЗУ "Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення" , п. 2.22 Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затв. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 N 145, п. 3.25а, п. 3.26 ДБН 360-92 , якими встановлено, що вигрібні ями повинні бути віддалені від стін житлових будівель і споруд на відстаньне менше 20 (15) м, відповідачка звела вигрібну яму, чим порушили всі існуючі норми, та грубо порушила її права власника. 22 червня 2020 року третьою особою Головне управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області надано письмові пояснення , що фахівцями Управління дійсно проводилося обстеження вигрібної ями за вказаною адресою.Зі слів позивача встановлено, що яма функціонує з 1998 року , на той час діяли Санітарні правила утримання території населених місць від 05.08.1988 № 4690-88, затв.Головним санітарним лікарем СРСР, де зазначено, що на присадибній ділянці відстань від вигребів до житлових будинків визначається самим власником і може бути скорочена до 8-10 метрів. Відповідно до п.2.22 діючих Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, якщо на дворовій території склалася ситуація, що не дає змоги витримати 20 м від вигрібу до будинку сусіда, а за добросусідськими відносинами також не вдається визначити місце її розташування - то питання вирішується судом. У разі, якшо на момент виникненя спору питання щодо приведення у відповідність місця розташування вигрібу на спірній території не вирішено, що призводить до порушення норм санітарного законодавства, вважають, що вимоги позивача можуть бути задоволені. 28 серпня 2020 року відповідачка подала відзив на позов. У відзиві зазначила, що доводи позивачки не відповідають дійсності. Твердження позивачки про те, що вона побудували вигрібну яму біля її житлового будинку кілька років тому не відповідає дійсності, адже вигрібна яма існувала на ділянці набагато раніше . До того ж на теперішній час вигрібна яма є реконструйованою її власником, вже є водонепроникненою, облаштована щільно прилягаючою кришкою, ніяких неприємних запахів її викоистання не утворює. Всиновок Держпродспоживслужби наразі не є актуальним, що можно встановити новим обстеженням ями. До того ж яма розташована фактично на земельній ділянці , яка перебуває у сіпльному користуванні сторін, при цьому межі земелкористування між сторонами так і не встановлено, до теперішнього часу право власності позивача на земельну ділянку не оформлено. 17 серпня 2020 року надана відповідь на відзив , в якій позивач зазначає, що навіть за умов реконструкції вигрібної ями, вона все одно залишається на меншій відстані від житлових споруд, ніж це передбачено законодавством. Яма очевидно порушує її права як власника, адже створює сморід та викликає зсув грунту під кухнею. Висновку експертизи на спростування наданих позивачкою доказів відповідачка суду не надал. Відповідно до ст. 377 ЦК України вона має право як власник житлового будинку, розташованого на земельній ділянці - на звернення до суду з такими вимогами і як законний землекористувач. В судовому засіданні позивачка підтримала заявлені вимоги. Зазначила, що влаштований відповідачкою вигріб не є водонепроникним, створює для неї та членів її сім`ї некомфортні умови через постійний неприємний запах, позбавляють можливості користуватися літньою кухнею. З метою захисту порушеного права вона неодноразово зверталася до органів місцевого самоврядування та інших компетентних органів, однак її право не було захищено у встановлений законодавством спосіб. Додатково зазначила, що вважає надані нею докази достатніми для задоволення позову судом, адже сам головний архітектор міста встановив при розгляді її звернення порушення [PERSON] діючого законодавства при влаштуванні вигрібу. При цьому в судовому засіданні позивачка не заперечувала, що дійсно спірна яма перебуває на тому самому місці вже більше 25 років, але порушення її прав є триваючим та вона більше не може потерпати від неприємних запахів. Представник позивача адвокат Алєйнік В.А. в судовому засіданні підтримав позовні вимоги з викладених у позові та відповіді на відзив підстав. Зазначив, що спірна вигрібна яма (септик) розташована з порушенням державних санітарних та будівельних норм щодо відстані до житлоовго будинку , отже сам факт невідповіднрсті вказаної господарської споруди цим вимогам є достатньою підставою для її знесення, що підтверджує судова практика Верховного Суду. Представник відповідача адвокат Качан Р.Ю. просив в позові відмовити, пославшись на доводи, викладені у відзиві. Також зазначив, що відповідачка користується вказаною ямою більше 30 років, і позивачка лише два роки потому внаслідок виниклого конфлікту почала звертатись до державних органів зі скаргами. На час влаштування вигрібної ями Державні санітарні норми та ДБН, на які посилається позивачка ще не діяли. Місце розташування вигрібної ями вирішувалося з урахуванням правил добросусідства. Домоволодіння відповідачів не обладнано централізованою каналізацією , улаштування такої ями є єдиною можливістю користуватися належно житловим будинком. Крім того, на тепершіній час яма повністю відремонтована відповідачем і не створює ніяких перешкод позивачці, що підтверджується наданими до суду фотографіями належно забетонованої цегляної вигрібної ями. Представник 3-ї особи в судове засідання не з`явився,просив слухати справу у його відсутності. Суд, вислухавши позивачку, представників сторін, дослідивши матеріали справи, встановив наступне. Згідно Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 04.06.2002 року , виданого виконкомом ММР від 24.05.2002 року № 410 замість договору купівлі-продажу від 12.08.1982 року позивачка є власником 79/100 часток домоволодіння по [ADDRESS] , який в цілому складається з двох житлових будинків. Інші 21/100 часток вказаного домоволодіння належать на праві власності [PERSON] на підставі того ж Свідоцтва. Згідно технічного паспорту на вказане домоволодіння, у користуванні [PERSON] знаходиться житловий будинок літер Б-2 та літня кухня літер В, 1984 року побудови; у користуванні [PERSON] - житловий будинок літер А-1, 1941 року побудови, спірна вигрібна яма № 9 зазначена в технічному паспорті не як самовільна споруда . при цьому в користуванні позивачки також перебуває вигрібна яма № 8 ( яка також знаходиться на відстані приблизнго джо 3 метрів від побутової спорули літер И - навіс) . Відповідно до ч. 5 ст. 4, ч.3 ст. 6 ЗУ "Про доступ до судових рішень", судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Реєстру, в тому числі до інформації, визначеної статтею 7 цього Закону. Суд при здійсненні судочинства може використовувати лише текст судового рішення, який опубліковано офіційно або внесено до Реєстру. Як вбачається з рішення Центрального районного суду м.Миколаєва від 13.02.2016 по справі № 490/14322/14-ц в незміненій рішенням апеляційного суду Миколаївської області від 02.11. 2016 року частині, рішенням Центрального районного народного суду м.Миколаєві від 30.09.1987 року , визначено порядок користування земельною ділянкою між співвласниками будинку [ADDRESS] . Виділено в користування [PERSON] земельну ділянку, площею 195 кв.м., а співласнику [PERSON] ( правопопередник [PERSON] ,) - виділено земельну ділянку, площею 629 кв.м. Рішенням Центрального районного\~ суду м.Миколаєві від 26.08.1998 року\~ задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод, зобов`язано [PERSON] усунути перешкоди [PERSON] в користуванняі земельною ділянкою по [ADDRESS] , зобов`язав [PERSON] за власний рахунок поновити межу землекористування між земельними\~ ділянками\~ між стронами відповідно до плану-додатку до рішення Центрального райсуду м.Миколаєві від 30.09.1987 року.\~\~ Встановлено, що відповідачка [PERSON] самовільно змінила межу суміжного земелекористування , за рахунок чого збільшила свою ділянку на 15 кв.м. При цьому, сторонами до суду вказані рішення суду до матерілів справи не надані, незважаючи на неодноразові роз`яснення суду щодо можливості надання сторонами додаткових доказів. За такого, суд позбавлений можливості встановити , на земельній ділянці , виділеній у користування кого зі співвласників домовлодіння за вказаною адресою, розташована спірна яма. Також в судовому засіданні обидви сторони визнали факт розташування відповідачкою спірної вигрібної ями на відстані 4 м від житлового будинку літер Б-2 та на відстані 1,5 м від літньої кохні літер В, що перебувають у власності позивачки . Також позивачкою в судовому засіданні визнано факт, що спірна вигрібна яма розташована на тому самому місці вже щонайменше\~25\~років. З приводу розташування вигрібної ями позивачка зверталась до відповідних державних органів. Так, на її звернення листом № К-717 від 20 липня 2018 року першого заступника голови Адмністрації Центрального району ММР повідомлено, що співробітниками адмністрації проведено візуальне обстеження прибудинкової території житлового будинку по [ADDRESS] та виявлено наявність вигрібної ями на відстані до 4 метрів до належного їй житлового будинку. Також складалися Акти від 13.07.2018 та від 20.11.2019 комісією Адмністрації Центрального району ММР візуального обстеження , при якому виявлено наявність вигрібної ями на відстані приблизно 1,5 м від літньої кухні та 4 м. від житловго будинку , яі належать [PERSON] . Обстеження проводилося у присутності онука заявника , який підтвердив, що вказана яма існує понад 25 років. Вплив ями на технічні показники літньої кухні літер В - не встановлювався. Листом від 04.05.2018 року заступника начальника Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області повідомлено [PERSON] ила її, що було проведено огляд домоволодінь, з`ясовано, що сусідами облаштована вигрібна яма на відстані 3-х метрів від стіни її житлового будинку , що суперечить вимогам п.2.22. розділу ІІ Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №145, якими передбачена відстань вигребів від стін житлових та громадських будівель і споруд не менше 20м. Вигріб не є водонепроникним, не аає щільно прилягаючої кришки, що є порушення п.2.21 вказаних правил. Начальник управління містобудування и та архітектури ММР листом № 15-1161 від 03.08.2018 на звернення позивачки щодо виникнення спору щодо улаштування вигрібної ями сусідами по [ADDRESS] - повідомив, що встановлено, що вигрібна яма повинна відповідати Державним будівельним нормам (ДБН 360-92** "Містобудування.Планування та забудова міських та сільських поселень" ) та Державним санітарним нормам та правилам утримання територій населених місць, затверджених наказом Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 №145. Разом з тим зазначено, що матеріали, подані до розгляду, не містять правовстановлюючих документів та даних земельно-кадастрової документації щодо визначення меж земельної ділянки для обслуговування житлового будинку та господарчих споруд домоволодіння [ADDRESS] . Окремо рекомендовано звернутися до суду за захистом своїх прав, та зазначено, що лист має виключно інформаційний характер. Суд, оцінивши надані сторонами докази у їх сукупності та взаємозв`язку, приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та задоволенню не підлягають з таких підстав. Рішенням Європейського суду з прав людини у справі «Краска проти Швейцарії» від 19 квітня 1993 року визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обовязок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Відповідно до положень ст.ст.55, 124 Конституції України, ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно вимог ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення, під якими розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст.16 ЦК України. Як роз`яснив пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у пунктах 5, 17 постанови від 30 березня 2012 року № 6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва)» у випадках порушення прав інших осіб право на звернення до суду належить і таким особам за умови, що вони доведуть наявність порушеного права (статті 391 ЦК України), а також власнику (користувачу) земельної ділянки, якщо він заперечує проти визнання за особою, яка здійснила самочинне будівництво на його земельній ділянці, права власності на самочинно збудоване нерухоме майно (частина четверта статті 376 та стаття 391 ЦК України). Відповідно до пунктів «г» та «е» частини першої статті 91 ЗК України власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно ч. 1 ст. 103 ЗК України власники та землекористувачі земельних ділянок повинні обирати такі способи використання земельних ділянок відповідно до їх цільового призначення, при яких власникам, землекористувачам сусідніх земельних ділянок завдається найменше незручностей (затінення, задимлення, неприємні запахи, шумове забруднення тощо). Стаття 104 ЗК передбачає, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше. Якщо дії сусіда є неправомірними та не відповідають умові заподіяння як найменших незручностей, такі дії підлягають припиненню. Відповідно до положень 152 ЗК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню незалежно від того, на своїй чи на чужій земельній ділянці або іншому об`єкті нерухомості відповідач вчиняє дії (бездіяльність), що порушують право позивача. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Статтею 41Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч. 1 ст. 317ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Частиною 1 ст. 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Відповідно до ст.386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначене право власника майна здійснюється шляхом пред`явлення негаторного позову про захист порушеного права, при цьому, предметом негаторного позову може бути вимога власника, який володіє майном, до третіх осіб про усунення порушень його права власності, що перешкоджають йому належним чином користуватися, розпоряджатися цим майном тим чи іншим способом. В свою чергу, підставою негаторного позову слугують посилання позивача на належне йому право користування і розпорядження майном, а також факти, що підтверджують дії відповідача у створенні позивачеві перешкод щодо здійснення ним цих правомочностей. З огляду на зазначене, право власності як абсолютне право має захищатися лише при доведенні самого факту порушення. Власник (титульний володілець), за правилами статті 391 ЦК України, може вимагати усунення всяких порушень його права, хоча б ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Таке право забезпечується йому за допомогою негаторного позову. Негаторний позов - це позадоговірна вимога власника, що володіє річчю, до третьої особи про усунення перешкод у здійсненні правомочностей користування і розпорядження майном. Правом на негаторний позов володіють власник, а також титульний власник, що володіють річчю, але позбавлені можливості користуватися чи розпоряджатися нею. Як відповідач виступає особа, що своїм протиправним поводженням створює перешкоди, що заважають нормальному здійсненню права власності (права титульного володіння). Предметом негаторного позову є вимога позивача про усунення порушень, не з`єднаних з позбавленням володіння. Підставою негаторного позову є обставини, що обґрунтовують право позивача на користування і розпорядження майном, я також підтверджують, що поведінка третьої особи створює перешкоди у здійсненні цих правомочностей. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоровя, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Частиною 1 ст. 50 Конституції України передбачено, що кожен має право на безпечне для життя і здоровя довкілля та на відшкодування завданої порушенням цього права шкоди. За приписами ч. 1 ст. 270 ЦК України фізична особа має право на життя, право на охорону здоровя, право на безпечне для життя і здоровя довкілля, право на недоторканість особистого сімейного життя. Відповідно до п. а) ч. 1 ст. 9 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» кожний громадян України має право на безпечне для його життя і здоровя навколишнє природне середовище. Згідно до ст. 15 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідеміологічного благополуччя населення» підприємства, установи, організації та громадяни при розробленні і використанні нових технологій, проектуванні, розміщенні, будівництві, реконструкції та технічному переобладнанні підприємств, виробничих обєктів і споруд будь-якого призначення, плануванні та забудові населених пунктів, курортів, проектуванні і будівництві каналізаційних, очисних, гідротехнічних споруд, інших обєктів зобовязані дотримувати вимог санітарного законодавства. Відповідно до ст 1 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» державні санітарні норми та правила, санітарно- гігієнічні та санітарно-протиепідемічні правила і норми, санітарно- епідеміологічні правила і норми, протиепідемічні правила і норми, гігієнічні та протиепідемічні правила і норми, державні санітарно-епідеміологічні нормативи, санітарні регламенти (далі - санітарні норми) -обов`язкові для виконання нормативно-правові акти центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, що встановлюють медичні вимоги безпеки щодо середовища життєдіяльності та окремих його факторів, недотримання яких створює загрозу здоров`ю і життю людини та майбутніх поколінь, а також загрозу виникнення і розповсюдження інфекційних хвороб та масових неінфекційних захворювань (отруєнь) серед населення. Державні санітарні норми та правила утримання територій населених місць, якими позивачка обґрунтовує позовні вимоги, затверджені наказом МОЗ України № 145 від 17.03.2011 року. Статтею 58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно- правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Відповідно до ст. 5 ЦК України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Акт цивільного законодавства не має зворотної дії у часі, крім випадків, коли він пом`якшує або скасовує цивільну відповідальність особи. Якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювалися актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Рішенням Конституційного суду України від 09.02.1999 року у справі за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) зазначено, що в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду реактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що на починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. Проте, твердження позивачки про те, що відповідачка здійснила будівництво вказаної зливної ями кілька років тому - спростовані під час розгляду справи. Відповідно до підпункту 2.22 Наказу Міністерства охорони здоров`я України від 17.03.2011 року № 145 «Про затвердження Державних санітарних норм та правил утримання територій населених місць» вигреби повинні бути віддалені від меж земельних ділянок навчальних та лікувально-профілактичних закладів, стін житловихта громадських будівельі споруд, майданчиків для ігор дітей та відпочинку населення на відстані не менше 20 м. Місце розміщення вигребу на присадибній ділянці та відстань від нього до власного житлового будинку визначає власник цього будинку з додержанням правил добросусідства. В умовах децентралізованого водопостачання вигребина території присадибної ділянки повинні бути віддалені від індивідуальних колодязів і каптажів джерел па відстань не менше 20 м, при ньому відстань від вигребів до громадських колодязів і каптаж і джерел повинна бути не метне 50 м. При цьому слід враховувати напрямок схилу ділянки. Згідно з п. 2.21 СНІП №145 рідкі відходи, що утворюються у житлових та громадських будівлях і спорудах за відсутності централізованого водопостачання та водовідведення, допускається зберігати у вигрібних ямах івигребах). У разі наявності дворових вбиральнь вигрібна яма може бути спільною. Вигріб повинен бути водонепроникним та мати щільноприлягаючу кришку. Об`єм вигребу розраховується виходячи з чисельності населення, що ним користується. Враховуючи наведене, Державні санітарні норми та правила утримання територій населених місць, затверджені наказом МОЗ України № 145 від 17.03.2011 року, (Наказ набрав чинності з 01 січня 2012 року) розповсюджуються на правовідносини, які виникають після набрання ними чинності, і не застосовуються до правовідносин щодо будівництва вигрібної ями щонайменше у 1998 році. При цьому вкзана споруда внесена до технічного паспорту на домоволодіння, отже не вважається такою, що є самочинним будівництвом. Відповідно до Державних будівельних норм України " Житлові будинки для індивідуальних забудовників України ДБН 79-92 ", затв. Наказом Держбуду України від 24.03.1992 N 37 , які діяли на час зведення спірної споруди, п. 2.13. санітарно-захисні розриви (м) між житловими будинками, поодинокими або груповими сараями для худоби, кролів, нутрій та інших тварин, а також іншими господарсько-побутовими будівлями та спорудами слід приймати згідно з табл.3. Господарські будівлі для |Компост, |Фільтруючий | | | |утримання худоби та птахів|убиральня|колодязь,про- | ||Споруди|м2, гноєсховища, вигул |сміттєз- |дуктивністю- |Септик || |--------------------------|бірник |до 1м3 на добу| || | до 50 | 51-100 |101-300 | | | | |Житлові| | | | | | ||будинки| | | | | | ||та літня кухні | 12+ | 25 | 50 | 20 | 8 | 5 | За такого, згідно діючих на той час ДБН відстань між житловим будинком до септика повинна була склададати 5-8 м. Загальна формула принципу змагальності закріплена в ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої, вказується положення, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін . Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Принцип змагальності цивільного судочинства виходить з аксіоми: «доводить той, хто заінтересований». Адже саме сторони позивач і відповідач у позовному процесі несуть основний тягар доказування. Сторони є основними суб`єктами доказування, їм в силу власної зацікавленості і обізнаності про обставини справи найлегше надати докази або вказати на них. У непозовних провадженнях обов`язок доказування покладений на заявника та інших заінтересованих осіб. Суд при цьому повинен незалежно, об`єктивно і неупереджено здійснювати керівництво процесом, роз`яснювати особам, що беруть у ньому участь, процесуальні права і обов`язки, сприяти їм у реалізації їх прав. Захищене статтею 6 Європейської Конвенції з прав людини право на справедливий судовий розгляд також передбачає право на змагальність провадження. Кожна сторона провадження має бути поінформована про подання та аргументи іншої сторони та має отримувати нагоду коментувати чи спростовувати їх. Європейський суд з прав людини розглядає реалізацію принципу змагальності крізь призму забезпечення рівності прав учасників судового розгляду, тобто за цієї позиції обвинувачення і захист діють на одному рівні, під контролем відносно пасивного суду. Принцип диспозитивності закріплений в ст.13 ЦПК України, відповідно до якої, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених Кодексом. Тобто, учасник справи самостійно розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Основу принципу диспозитивності становлять можливість всіх заінтересованих осіб (позивача, відповідача, третіх осіб, представників сторін та інших учасників процесу) вільно, за своїм розсудом упорядковувати свої відносини. Судом як під час підготовчого провадження у справі, так і під час судового розгляду по суті, в тому числі і після дослідження судом письмових доказів, наявних в матеріалах цивільної справи в судовому засіданні неодноразово роз`снювалося сторонам та їх представникам їх прав , передбачене ст. 102 ЦПК України клопотати перед судом про призначення судової експертизи чи надати до суду висновок експерта підготовлений на замовлення учасника справи, - оскільки для з`ясування обставин, що мають значення для справи, необхідні спеціальні знання у сфері іншій, ніж право. Проте жодна із сторін відповідного клопотання не заявили: відповідач , пояснивши, що тягар доказування у даній справі полягає на позивачеві; позивачка- мотивуючи достатністю наданих нею доказів - відповідей державних органів та їх посадових осіб. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними, тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується повагою інтересів іншої сторони. Оформлюючи своє право власності в 2002 року на житловий будинок , позивачка була достовірно обізнана про те, що поблизу її споруд знаходиться віигрібна яма, якою користується співвласник домоволодіння, поза розумним сумнівом , оскільки протягом 25 років не виникало спорів з цього приводу, поза розумним сумнівом питання щодо розташування вигрібної ями відповідно до принципу добросусідства було узгоджено на той час власниками вказаних домоволодінь. Вигрібна яма, тобто предмет позову, відноситься до системи внутрішньодворового каналізування, внутрішньодворове каналізування не суперечить вимогам ДБН «Планування і забудова територій» , Державним санітарним нормам та правилам утримання територій населених місць та Закону України «Про благоустрій населених пунктів». Окрім того, відсутні й будь-які докази (наприклад, реагування санітарних служб тощо) щодо наявності стороннього запаху (нестерпного смороду), який б розповсюджувався та порушував права позивача. Крім того, позивачці достовірно відомо, що централізована каналізація у районі розташування їх домоволодіння відсутня, отже заявляючи позовні вимоги саме про знесення цієї ями, їй достовірно відомо, що таке призведе до неможливості відповідачів корсиутватися комунікаціями житлового будинку взагалі. Так, діючими Державними санітарними нормами та правилами ( п.2.24) взагалі заборонено користування житловим будинками без влаштування відведення стічних вод , наявність каналізування об1єктів житлової забудови є обов`язковою. Отже засипання вигрібної ями [PERSON] , призведе до грубого порушення її права власності , адже неможиво буде проживати у бдинку та належним чином користуватися житловим будинком для проживання. Враховуючи щільність\~забудови приватного\~сектору,\~де проживають\~сторони,\~та розташування будівель та споруд на території земельної ділянки та розмір самої ділянки, з урахуванням\~розміщення водопровідних\~та інших\~комунікацій обох\~суміжних землекористувачів\~ та\~необхідність передбачити\~умови для\~відкачування вмісту\~вигрібних ям\~-\~ влаштування нової вигрібної ями можливо у відповідності до діючих СНіП на відстані не менше 20 метрів від стін житлового будинку чи споруд позивачки - проте така можлвість є, вочевидь, вкрай утрудненою . Натомість можливість перенесення спірної вигрібної ями на іншу відстань від будівель чи привдення її у відповідність до діючих санітарних , будівельних норм та правил не було предметом дослідження судом, адже такі вимоги заявлені не були. Єдиною підставою заявленого позову було розташування вигрібної ями на меншій відстані від житлового будинку та літньої кухні , отже відповідність самої споруди вимогам СніП ( щільність , водонепроникненість) судом не досліджувалася , належних та допустимих доказів невідповідності цієї ями ДБН ( крім відстані розташування) та впливу ями на цілісність конструкцій літньої кухні позивачка суду не надала , від проведення експертизи відмовилася. Лист Держпродспоживслужби від 04.05.2018 року не є допустимим доказом того, що спірна яма призводить до пошкодження домоволодіння позивачки. Як цим листом, так і Актами обстеження адімінстрації Центрального району, так і листом Управління містобудування та архітектури ММР, наданими позивачкою, достовірно встановлюється лише сам факт розташування вигрібної ями на певній відстані від споруд за вкзаною адресою. Так, відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права». Таким чином, можна стверджувати про наявність у відповідача майна у вигляді будинку та господарських споруд, у тому числі вигрібної ями, оскільки законодавством України передбачено, що факт наявності даного майна підтверджується технічним паспортом на будинок. Відповідачка та члени їхньої сім`ї використовували зливну яму протягом щонайменше останні 27 років Відтак, у випадку зобов`язання знищити вигрібну яму буде порушено не тільки право відповідача на мирне володіння майном, передбачене ст.41 Конституції України та ст.1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, але й право на повагу до приватного життя, передбачене ст.8 Конвенції. Викладені вище в листах дані компетентних органів про те, що вигріб водопроникний та не має щільно прилягаючої кришки, не є достатнім для висновку про порушення прав позивачки, та необхідність застосувати обраний позивачкою спосіб захисту права у виді демонтажу зливної ями. У разі порушення прав позивачки внаслідок несвоєчасного очищення відповідачем вигрібної ями, впливу відходів на цілісність її домоволодіння, забруднення повітря, на що вона посилається, позивачка не позбавлена права скористатись іншим способом захисту своїх прав. Крім того, за порушення норм санітарного законодавства передбачена адміністративна відповідальність - даних про те, що [PERSON] притягалася до такої відповідальності судом не встановлено. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці данні встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко-і відеозаписів, висновками експертів. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України с уд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно зі ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом роз`яснено позивачці право заявити клопотання про проведення судової експертизи для з`ясування спеціальних питань, які відносяться до предмета доказування у даній справі, та якими вона обґрунтовує позовні вимоги, однак остання не побажала скористатись правом на заявлення такого клопотання, вважала надані їй докази на підтвердження обставин, якими вона обґрунтовує позовні вимоги, достатніми. Крім того, вимога як знищення належну на праві власності відповідачці вигрібну яму є вимогою про втручання у право власності відповідача, але таке втручання не засноване на законі, не ґрунтується на будь-яких нормах матеріального права України. Жодна норма права не встановлює такого способу захисту як знесення законно збудованого об`єкту нерухомого майна. Такий спосіб захисту як знесення, передбачений нормами ст. 376 Цивільного кодексу України щодо самочинно збудованого нерухомого майна. Так, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право провадити будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює)будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) 'будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Також відповідачка зазначила, що вигрібна яма щільно закривається кришкою люку. Твердження позивача про те, що у вигрібній ямі відсутнє герметичні стіни та кришка, не підтверджено належними та допустимими доказами. Крім того, вимога позивачки щодо знесення вигрібної ями по суті передбачена лише ст. 376 ЦК України. Проте, ця норма застосовується виключно у випадку існування самочинної забудови,а вигрібна яма не є самочинним будівництвом. Крім того, знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи. Суд ухвалює рішення про знесення нерухомого майна, якщо відсутня технічна можливість його перебудови. Для з`ясування питань, що виникають при розгляді таких справ і потребують спеціальних знань, суд за заявою осіб, які беруть участь у справі, може призначити відповідну експертизу. Також учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Відсутність експертизи або висновку експерта може бути підставою для відмови у позові. При цьому відсутність технічної можливості виконати перебудову об`єкта нерухомості має довести особа, яка пред`явила позов про знесення самочинного будівництва, тобто [PERSON] , як і наявність її порушеного права (стаття 391 ЦК України). Суд констатує і те, що, звертаючись з приведеним позовом, [PERSON] не надала доказів того, що спірна вигрібна яма побудована відповідачем без дотримання санітарних та будівельних норм та правил , чинних на час її побудови, а також того, що безпосередньо цей вигріб створює перешкоди у користуванні належною позивачу частиною земельної ділянки за адресою [ADDRESS] , адже позовні вимоги заявлені саме щодо усунення перешкод у корситування саме земельною ділянкою, а не житловим будинком з відповідними спорудами. При цьому, суд додатково наголошує, що за відсутності в матеріалах справи обгрунтованих доказів які б слугували підставою для задоволення заявлених позовних вимог [PERSON] , остання, правом, як сторона у справі, на заявлення відповідного експертного дослідження, як чергового доказу, що міг би підтвертити позовні вимоги не скористалася. Таким чином, з матеріалів справи вбачається, що позивач не надала суду будь-яких належних, достовірних та достатніх доказів, які б підтверджували обставини, викладені у позовній заяві. Також не досліджувалася, а отже і не спростована обставина наявності технічної можливості перебудови тимчасової господарської споруди, а тому вимоги щодо її знесення є також необґрунтованими та передчасними. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов?язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення ( SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAIN; № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати позивачці відшкодуванню з відповідача не підлягають.

Outcome: dismissed