Jurisdiction: civil
Date: 2018-10-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «ФК Дніпрофінансгруп» про захист права власності на нерухоме майно, а саме заборонити ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» протягом дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», примусово стягувати (відчужувати без його згоди) квартиру [ADDRESS], що належить позивачу на праві приватної власності та є предметом іпотеки. 25.06.2018 року до суду надійшла заява про зміну предмета позову, в якій позивач просив суд визнати незаконними дії ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» з відчуження квартири [ADDRESS]. Позивач свої позовні вимоги мотивував тим, що 24.07.2007 року між ним та ПАТ «Український професійний банк» був укладений кредитний договір № 509, за умовами якого позивач на строк до 11.07.2022 року отримав споживчий кредит в іноземній валюті. В забезпечення зобов'язань згідно з Кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 між позивачем та ПАТ «Український професійний банк» 24.07.2007 року був укладений іпотечний договір, предметом якого стала належна позивачу на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 46, 20 кв. м. Позивач також вказує, що внаслідок припинення зобов'язань за кредитним договором у нього перед кредитором виникла заборгованість. 04.12.2017 року позивачем отримано іпотечне повідомлення про дострокове погашення заборгованості, з якого вбачалося, що між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладено договір від 01.12.2017 року № 33 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 та договір від 01.12.2017 року про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ПАТ «Український професійний банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 24.07.2007 року. Крім того, 12.03.2018 позивачу стало відомо, що у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно міститься запис від 05.02.2018 року № 25134912 про державну реєстрацію права приватної власності ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на квартиру [ADDRESS]; підстава виникнення права власності: іпотечний договір та договір про внесення змін № 7171, посвідчений 24.07.2007 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Антиповою І.В. Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (індексний номер 29998421) від 05.03.2018 року прийнято державним реєстратором КП «Центр державної реєстрації» Мельником Д.С., який діяв всупереч застереженню власника (позивача) щодо заборони внесення реєстраційних дій відповідно до поданої позивачем заяви від 20.02.2018 року № 114582696. Як на підставу для задоволення позовних вимог позивач посилається на те, що такі дії відповідача було вчинено під час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», відповідно до статті 1 якого протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 07.02.2018 року відкрито провадження у справі. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 08.02.2018 року у задоволенні заяви позивача про забезпечення позову відмовлено. 14.03.2018 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмета та підстави позову, яка у подальшому не була прийнята судом. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 16.03.2018 року заяву позивача про забезпечення позову повернуто. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2018 року було задоволено заяву позивача та вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS]. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2018 року задоволено заяву представника позивача та внесено виправлення до ухвали судді Деснянського районного суду м. Києва від 20.03.2018 року. 04.04.2018 року до суду надійшов відзив представника відповідача на позов. Відповідно до заперечень, викладених у відзиві, представник відповідача вказував на те, що позовні вимоги позивача є необґрунтованими на вимогах чинного законодавства, а обраний позивачем спосіб захисту таким, що не відповідає вимогам ст. 16 ЦК України. Крім того, представник відповідача зазначає, що позивачем не надано жодних належних та допустимих доказів порушення його прав та просить суд у задоволенні позову відмовити, а заявлене позивачем клопотання про одночасну зміну підстави та предмету позову вважає таким, що не підлягає задоволенню внаслідок його невідповідності вимогам процесуального закону. 25.06.2018 року до суду надійшла заява представника позивача про зміну предмета позову. 10.07.2018 року до суду надійшов відзив на позов представника відповідача з урахуванням заяви про зміну предмета позову, в якому останній просив у позові відмовити повністю внаслідок його необґрунтованості на вимогах матеріального закону та пояснив, що внаслідок умисного невиконання позивачем у справі взятих на себе зобов'язань за кредитним договором від 24.07.2007 № 509 перехід права власності на спірне майно перейшло до ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» на підставі умов чинного договору іпотеки з урахуванням відповідності таких дій, вимогам чинного законодавства України та відповідного застереження, що міститься у зазначеному договорі іпотеки від 24.07.2007 року. Зазначав, що ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» повідомляло позивача про необхідність виконати умови кредитного договору в частині повернення отриманих у кредит коштів, а також повідомляло про можливе задоволення своїх вимог на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки квартири, однак вказані законні вимоги виконані не були, що дало відповідачу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право вчинити дії пов'язані із задоволенням його вимог за рахунок предмету іпотеки на підставі застереження, яке міститься в договорі іпотеки квартири. У судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені позовні вимоги та просив їх задовольнити. Представник відповідача - ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» - у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у відзивах. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації - у судове засідання не з'явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, у своїй заяві просить розглядати справу у відсутності представника. Суд вважає можливим розглядати справу у відсутності представника третьої особи. Вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, повно та всебічно дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що 24.07.2007 року між позивачем - [PERSON] та ПАТ «Український професійний банк» був укладений кредитний договір № 509, за умовами якого позивач на строк до 11.07.2022 року отримав споживчий кредит в іноземній валюті у межах суми 25000,00 доларів США. В забезпечення виконання зобов'язань згідно з Кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 між позивачем та ПАТ «Український професійний банк» 24.07.2007 року було укладено іпотечний договір, предметом якого стала належна позивачу на праві приватної власності квартира, що знаходиться за адресою: [ADDRESS], загальною площею 46, 20 кв. м. 01.12.2017 року між ПАТ «Український професійний банк» і ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» укладений договір від № 33 про відступлення права вимоги за кредитним договором від 24.07.2007 року № 509 та договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, за умовами якого ПАТ «Український професійний банк» відступило на користь ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» право первісного іпотекодержателя за вищевказаним іпотечним договором від 24.07.2007 року. ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» листом від 04.12.2017 вих. № 0412/2 направило позивачу вимогу (іпотечне повідомлення про погашення заборгованості) щодо повернення в тридцятиденний строк заборгованості, яка складає 49971,81 доларів США. Зазначалося, що у випадку невиконання вимог про сплату боргу, ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» залишає за собою право задовольнити свої вимоги шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі застереження, що міститься в іпотечному договорі. Зазначена вимога була отримана позивачем, що підтверджується наданою на неї відповіддю від 05.01.2018 та визнається учасниками справи. 05.01.2018 позивач направив на адресу ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» відповідь на лист - вимогу від 04.12.2017 вих. № 0412/2 відповідно до змісту якої позивач заперечує правомірність вимоги нового кредитора ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп». Пропонував укладення договору щодо реструктуризації заборгованості зі сплатою коштів у сумі 250000 грн. за повне припинення зобов'язань перед новим кредитором. Протягом тридцяти днів, з дня отримання вимоги ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» борг позивачем сплачений не був. Крім того, у період розгляду справи судом 05.03.2018 року було здійснено державну реєстрацію за ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» права власності на квартиру [ADDRESS], що підтверджується відповідною Інформаційною довідкою. За заявою представника ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп» після спливу тридцяти днів після отримання відповідної вимоги від 04.12.2017 вих. № 0412/2 право власності на предмет іпотеки перейшло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», про що свідчать наявні в матеріалах справи докази та визнається учасниками процесу. Позивач стверджує, що відповідач діяв неправомірно, в тому числі у зв'язку із тим, що Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», введено мораторій на звернення стягнення на майно, а майно, право власності на яке перейшло ТОВ «ФК «Дніпрофінансгруп», підпадає під дію вказаного закону. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону: 1) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із ст. 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із ст. 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника / майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Суд критично оцінює доводи позивача та третьої особи щодо неправомірності дій відповідача з підстави недотримання вимог ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», оскільки мораторій є відстроченням виконання зобов'язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті", не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов'язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Крім того, згідно з пунктом 4 вказаного Закону та протягом його дії інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. Оскільки вказаний Закон не зупиняє дію решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов'язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію його положень на період чинності цього Закону. Саме таку правову позицію викладено і у постанові Верховного Суду України у справі № 6-57цс15 від 27.05.2015 року. Отже посилання позивача про недотримання в момент реєстрації порядку переходу права власності на предмет іпотеки Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян, наданого як забезпечення кредиторів в іноземній валюті», не знайшли свого підтвердження, оскільки на спірні правовідносини, дія вказаного закону не поширюється. Відповідно до вимог статті 3 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов'язання, іпотекодержатель має право задовольнити свої вимоги за основним зобов'язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки на підставі рішення суду. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право на захист своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Згідно із ч. 3 ст. 36 Закону договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору, за своїми правовими наслідками, може передбачати передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов'язання в порядку, встановленому статтею 37 Закону України «Про іпотеку». Можливість виникнення права власності за рішенням суду Цивільний кодекс України передбачає лише у статтях 335 та 376 ЦК України. У всіх інших випадках право власності набувається з інших, не заборонених законом підстав, зокрема із правочинів (ч. 1 ст. 328 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Статтею 628 ЦК України визначено зміст договору, який становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов'язковими відповідно до актів цивільного законодавства. За приписами статті 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. На підставі аналізу наведених положень закону у взаємозв'язку з дослідженими судом обставинами та матеріалами справи суд дійшов висновку, що позивач як іпотекодавець надав згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом передачі іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання забезпечених іпотекою зобов'язань, а також здійснення виконавчого напису нотаріусом, як правову підставу для реєстрації права власності іпотекодержателя, оскільки такі умови передбачені умовами дослідженого в судовому засіданні іпотечного договору (п.п. 22-25). Як вбачається з умов договору іпотеки, позивач надав свою згоду на позасудовий спосіб врегулювання питання щодо звернення стягнення на предмет іпотеки у разі неналежного виконання умов кредитного договору. В Іпотечному договорі також міститься відповідне застереження за статтею 36 Закону України «Про іпотеку», що передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в разі порушення кредитних зобов'язань. Так, пунктом 22 Іпотечного договору передбачено, що звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється у випадках, передбачених п. 16.8.1., 18.8.2., 16.9. цього іпотечного договору, відповідно до розділу V Закону України «Іпотеку» на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що міститься в цьому іпотечному договорі. Згідно з пунктом 25 Іпотечного договору звернення стягнення на предмет іпотеки може бути здійснено у позасудовому порядку шляхом: переходу до іпотекодержателя права власності на предмет іпотеки, про що іпотекодержатель зобов'язаний письмово повідомити Іпотекодавця; або продажем предмета іпотеки будь-якій особі або будь-яким способом на біржі, на підставі договору купівлі-продажу у порядку ст. 38 Закону України «Про іпотеку», для чого Іпотекодавець надає Іпотекодержателю право укласти такий договір за ціною та на умовах, визначених на власний розсуд Іпотекодержателя, і здійснити всі необхідні дії від імені Іпотекодержателя. Тобто, підписавши Іпотечний договір, сторони обумовили всі його умови, в тому числі узгодили порядок позасудового врегулювання спору. У статті 204 ЦК України закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов'язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов'язки підлягають виконанню. При розгляді справи було встановлено, що ані кредитний договір, ані договір іпотеки квартири, у встановленому законом порядку визнаний недійсним не був. Відповідно до приписів ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Досліджуючи надані учасниками справи докази, суд приходить до висновку про те, що право власності на спірну квартиру перейшло до відповідача, в тому числі у порядку, визначеному постановою Кабінету міністрів України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження" від 25.12.2015 року № 1127, тобто державний реєстратор, під час вчинення відповідних дій, діяв в межах норм чинного законодавства України. Вказане свідчить про безпідставність тверджень сторони позивача, щодо причин визнання дій відповідача неправомірними. Інші наявні в матеріалах справи докази висновків суду не спростовують. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати суд відносить на рахунок держави. Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судові витрати, заявлені відповідачем до стягнення, а саме: витрати, пов'язані з розглядом справи, витрати на професійну правничу допомогу адвоката щодо представництва у суді першої інстанції, зокрема пов'язані з його переїздом до іншого населеного пункту, на загальну суму 18710,00 грн. суд залишає без розгляду, оскільки їх розмір не підтверджується будь-якими доказами у справі (актами виконаних робіт, договорами тощо), а відповідач не вчинив передбачених абз. 2 ч. 8 ст. 141 ЦПК дій щодо їх обґрунтування шляхом подання відповідних доказів. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed