Jurisdiction: civil
Date: 2015-06-17 00:00:00

Позивач звернулася до суду з даним позовом та зазначає , що вона являється власником домоволодіння за адресою -[ADDRESS] . Відповідно до довідки Петрівської сільської ради № 344 від 09.06.2015 р. з 10.06.2007 р. у вищезазначеному домоволодінні , через відсутність власного житла , за згодою її матері , як власниці домоволодіння , було зареєстровано місце постійного проживання її племінника ( відповідача-1 ) , його дружину ( відповідач-2 ) та їхнього сина ( відповідач-3 ). На протязі останніх восьми років вона та її мати намагалися знайти відповідачів та зобов"язати їх знятися з обліку за місцем реєстрації , але вони не реагують. Реєстрації відповідачів у зазначеному домоволодіння перешкоджають їй у оформленні державної соціальної субсидії. Просить суд визнати відповідачів такими , що втратили право користування житлом ( садибою ) , що розташована за адресою : [ADDRESS], яка належить на праві особистої приватної власності їй , тобто [PERSON] , [INFO] , і.п.н. - [NUMBER] . У судове засідання сторони не з'явились. Позивач надала суду заяву , у якій просить суд розглянути справу без неї , позов підтримує . Відповідачі у судове засідання також не з'явилися. Про причину неявки суду не повідомили . Крім того, раніше про час та місце слухання справи були належним чином повідомлені . За таких обставин, суд вирішив розглянути справу за відсутності відповідачів та ухвалити заочне рішення по справі, у відповідності до ст. 224 ЦПК України. Вивчивши матеріали справи , суд вважає , що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне . Судом встановлено , що позивачка є власником домоволодіння [ADDRESS] ( згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності ) . Згідно довідки Петрівської сільської ради Петропавлівського району Дніпропетровської області від 09.06.2015 р. ( вих. № 344 ) відповідачі дійсно прописані у домоволодінні позивачки , але не проживають з 2007 р. Актом обстеження матеріально-побутових умов від 08.06.2015 р. також підтверджується той факт , що відповідачі у спірному домоволодінні зареєстровані , але ніколи у ньому не проживали. Згідно ст.ст. 10, 11 ЦПК України суд розглядає справу в межах заявлених позивачем вимог і на підставі доказів сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.Відповідно до положень ст. 61 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Положення ч. 2 ст. 64 ЖК УРСР зазначає, що до членів сім'ї належать дружина наймача (власника), їхні діти, батьки та інші особи, якщо вони проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Права члена сім'ї має також і особа, яка перестала бути членом сім'ї наймача, але продовжує проживати в займаному ним житловому приміщенні. Згідно положень ст. 156 ЖК УРСР члени сім'ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі, що йому належить, користуються жилим приміщенням на рівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користуватися займаним приміщенням. Таке право вони втрачають лише в разі вибуття на інше постійне місце проживання і припинення внаслідок цього сімейних стосунків з власником. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» встановлено, що діти - члени сім'ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Так, права власника житлового будинку (квартири), визначені ст. 383 ЦК України, та ст.150 Житлового Кодексу України, які передбачають право власника користуватися житлом для власного проживання, проживання членів сім'ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч.2 ст. 405 ЦК України член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом при відсутності члена сім'ї без поважних причин більше одного року, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником майна або законом. У Конституції України закріплено основні правові принципи регулювання відносин власності, головним із яких є принцип рівного визнання й захисту усіх форм власності ( статті 13, 41 Конституції України). Відповідно до статті 13 Конституції України власність не повинна використовуватися на шкоду людині і суспільству. У такій редакції конституційна норма не лише покладає на власника обов"язки, а й орієнтовно вказує на його зобов"язання. Основоположні принципи здійснення повноважень власника сформульовані у статті 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим, 04 листопада 1950 року), що набрала чинності для України з 11 вересня 1997 року та є складовою її правової системи відповідно до вимог статті 9 Конституції України. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Під правом володіння власністю визнається юридично забезпечена можливість фактичного панування власника над майном, не пов"язана з використанням його властивостей. Право користування власністю - це юридично забезпечена можливість власника добувати з належного йому майна корисні властивості. Під правом розпоряджатися розуміють юридично забезпечену можливість власника визначати долю майна. Крім того , права власника закріплені у ЦК України , а саме : -відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. - відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Враховуючи вищезазначене , суд бере до уваги , що до процесуального статусу відповідачів входить неповнолітній [PERSON] , [INFO] Задовольняючі позов , суд вважає , що права дитини , визначені ЗУ " Про охорону дитинства " та Конвенцією " Про права дитини" , не будуть порушені.. На думку суду , задекларовані вищезазначені норми носять чисто формальний характер . Адже , неповнолітній [PERSON] фактично проживає разом з батьком ( відповідач-1 ) та матір"ю ( відповідач-2 , вона ( дитина ) не має ніяких родинних стосунків з позивачем. Тому виходячи з положень ч. 2 ст. 405 ЦПК України та враховуючи не проживання відповідачами та їхнього неповнолітнього сина у спірному житловому приміщенні, яке належить позивачу, більше встановленого законом строку, суд вважає за можливе задовольнити позов , визнати відповідачів , такими, що втратили право користування житлом , а саме на будинок [ADDRESS], що є підставою для зняття відповідачів, з реєстрації за даною адресою. Також суд вважає, що позивач реалізуючи своє право власності та звертаючись до суду про її захист у спосіб, визначений у заявлених позовних вимогах, остання діє відповідно до норм діючого законодавства , не зловживаючи своїми правами та не діє всупереч інтересам неповнолітньої дитини відповідачів . На підставі п.2.3 Порядку реєстрації місця проживання та місця перебування фізичних осіб в Україні та зразків необхідних для цього документів, затвердженого наказом МВС України № 1077 від 22.11.2012 року місце реєстрації неповнолітньої дитини може бути визначено, як за місцем проживання батька , так і за місцем проживання матері і тільки після досягнення 14-річного віку дитина має право особисто подавати заяву про реєстрацію свого місця проживання . І на кінець , у Постанові Верховного Суду України від 16 січня 2012 року зазначено, що вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи житловим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства ( статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР, стаття 405 ЦК України). Отже , у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред"явивши водночас одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвістно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Закон № 1382-1У є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов"язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, положення ст. 7 цього Закону підлягають застосуванню до всіх правовідносин виникнення, зміни чи припинення яких пов"язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно з ч.1 ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи або її законного представника, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою, свідоцтва про смерть. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. Відповідно до ч.1 ст. 11 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання та місця перебування осіб здійснюється органом реєстрації. Аналіз наведених правових норм цивільного та житлового законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Також суд дійшов висновку про необхідність стягнення з відповідачів 1 та 2 на користь позивача судових витрат по справі . На підставі викладеного,

Outcome: approved