Jurisdiction: civil
Date: 2019-03-26 00:00:00

27 лютого 2019 року [PERSON] звернувся до Красноградського районного суду Харківської області з позовом до сектору культури і туризму Красноградської РДА, Красноградської районної ради Харківської області про поновлення на роботі та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Обґрунтовуючи позовні вимоги [PERSON] зазначив, що наказом № 28 від 02 березня 2015 року він був призначений на роботу на посаду директора Красноградської дитячої школи естетичного виховання. Наказом сектору культури і туризму Красноградської РДА № 2-к від 03.12.2018 "Про зміну істотних умов праці" позивач був попереджений про зміну істотних умов праці та подальше звільнення з 01 лютого 2019 року у зв'язку з укладенням строкового трудового договору. Рішенням від 21.12.2018 № 931-VІІ сесії Красноградської районної ради змінено назву комунального закладу з "Красноградської дитячої школи естетичного виховання" на "Красноградську школу мистецтв" та затверджено Статут Красноградської школи мистецтв в новій редакції. Згідно наказу №1-к від 31 січня 2019 року позивача було звільнено з займаної посади директора Красноградської школи мистецтв 31 січня 2019 року відповідно п.9 ст.36 КЗпП України. [PERSON] вважає своє звільнення неправомірним, оскільки Красноградська школа мистецтв є закладом позашкільної освіти сфери культури і здійснює свою діяльність на підставі Закону України "Про позашкільну освіту", керівник призначається і звільняється засновником або уповноваженим ним органом. Контрактна форма роботи керівника не передбачена законом та не визначено порядок призначення керівника мистецької школи за результатами конкурсу. Крім того, звільнення призвело до душевних хвилювань і спричинило йому моральну шкоду. Під час розгляду справи позивач підтримав позов, просив його задовольнити. В судовому засіданні представник Красноградської районної ради позов не визнала, не погоджувалася на його задоволення, крім того надала письмові заперечення проти позовних вимог. Від сектору культури і туризму до Красноградського районного суду Харківської області надійшло письмове заперечення проти позовних вимог [PERSON] Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Як було з"ясовано в судовому засіданні, відповідно до копії трудової книжки позивач [PERSON] з 02 березня 2015 року призначений на роботу на посаду директора Красноградської дитячої школи естетичного виховання. За рішенням від 21.12.2018 № 931-VІІ сесії Красноградської районної ради змінено назву комунального закладу з "Красноградської дитячої школи естетичного виховання" на "Красноградську школу мистецтв". Згідно наказу №1-к від 31 січня 2019 року [PERSON] звільнено з посади директора Красноградської школи мистецтв 31 січня 2019 року відповідно п.9 ст.36 КЗпП України. Відповідно до ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: безстроковим, що укладається на невизначений строк; укладений на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; таким, що укладається на час виконання певної роботи. Строковий трудовий договір укладається у випадках, коли трудові відносини не можуть бути встановлені на невизначений строк з урахуванням характеру наступної роботи, або умов її виконання, або інтересів працівника та в інших випадках, передбаченими законодавчими актами. Пунктом 9 ч.1 ст.36 КЗпП України передбачено, що підставами припинення трудового договору є підстави, передбачені іншими законами. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про освіту" державну політику у сфері освіти визначає Верховна Рада України, а реалізують Кабінет Міністрів України, центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, інші центральні органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування. Згідно ст. 24 Закону України "Про освіту" система управління закладами освіти визначається законом та установчими документами. Установчі документи закладу освіти повинні передбачати розмежування компетенції засновника (засновників), інших органів управління закладу освіти та його структурних підрозділів відповідно до законодавства. Управління закладом освіти в межах повноважень, визначених законами та установчими документами цього закладу, здійснюють: засновник (засновники); керівник закладу освіти; колегіальний орган управління закладу освіти; колегіальний орган громадського самоврядування; інші органи, передбачені спеціальними законами та/або установчими документами закладу освіти. Відповідно ч. 6 ст. 25 Закону України "Про освіту" засновник закладу освіти зобов'язаний: забезпечити утримання та розвиток матеріально-технічної бази заснованого ним закладу освіти на рівні, достатньому для виконання вимог стандартів освіти та ліцензійних умов; у разі реорганізації чи ліквідації закладу освіти забезпечити здобувачам освіти можливість продовжити навчання на відповідному рівні освіти; забезпечити відповідно до законодавства створення в закладі освіти безперешкодного середовища для учасників освітнього процесу, зокрема для осіб з особливими освітніми потребами. Згідно ч. 2 ст. 66 Закону України "Про освіту" районні, міські ради та ради об'єднаних територіальних громад: відповідають за реалізацію державної політики у сфері освіти та забезпечення якості освіти на відповідній території, забезпечення доступності дошкільної, початкової та базової середньої освіти, позашкільної освіти; планують та забезпечують розвиток мережі закладів дошкільної, початкової та базової середньої освіти, позашкільної освіти; планують та забезпечують розвиток мережі закладів профільної середньої освіти академічного спрямування (міські ради міст з населенням більше 50 тисяч - самостійно; міські ради міст з населенням менше 50 тисяч - за погодженням з обласною радою); мають право засновувати заклади освіти, реорганізовувати і ліквідовувати їх. Відповідно до ст. 14 Закону України "Про позашкільну освіту" рішення про створення, реорганізацію, ліквідацію та перепрофілювання закладу позашкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності приймає його засновник (засновники). Засновником закладу позашкільної освіти може бути орган державної влади від імені держави, відповідна рада від імені територіальної громади (громад), фізична та/або юридична особа (зокрема релігійна організація, статут (положення) якої зареєстровано у встановленому законодавством порядку), рішенням та за рахунок майна яких засновано заклад позашкільної освіти або які в інший спосіб відповідно до законодавства набули прав і обов'язків засновника. Заклади позашкільної освіти створюються з урахуванням соціально-економічних, національних, культурно-освітніх, духовних і мовних потреб за наявності необхідної навчально-методичної та матеріально-технічної бази, педагогічних кадрів, а також з дотриманням вимог санітарного законодавства. Заклади позашкільної освіти незалежно від підпорядкування, типів і форми власності мають рівні права і несуть однакові зобов'язання щодо дотримання вимог законодавства України. Заклади позашкільної освіти мають право створювати свої структурні підрозділи, у тому числі відокремлені структурні підрозділи (філії). Відповідно до п.1 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про культуру" базова мережа закладів культури - комплекс підприємств, установ, організацій і закладів культури державної та комунальної форми власності, діяльність яких спрямована на створення умов для забезпечення розвитку творчості людини, збирання, збереження, використання і поширення інформації про матеріальні та духовні культурні цінності, наукові розробки, а також на забезпечення цілісності культурного простору України, доступності національного культурного надбання, дотримання прав громадян у сфері культури. Згідно ч. 3 ст. 19 Закону України "Про культуру" створення чи припинення, у тому числі ліквідація, закладів культури здійснюється в порядку, визначеному законодавством. Відповідно ст. 22 Закону України "Про культуру" базова мережа закладів культури формується з метою: забезпечення розвитку сфери культури, всіх жанрів і видів мистецтва, а також цілісності національної культури; дотримання прав громадян України у сфері культури, забезпечення доступності національного культурного надбання, культурних благ та мистецької творчості шляхом дотримання державних соціальних нормативів у сфері обслуговування закладами культури. Базова мережа закладів культури формується органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Існуючі заклади культури та заклади освіти сфери культури автоматично включаються до базової мережі. Органи виконавчої влади та органи місцевого самоврядування під час формування та забезпечення функціонування базової мережі закладів культури керуються державними соціальними нормативами у сфері обслуговування закладами культури, передбаченими Законом України "Про державні соціальні стандарти та державні соціальні гарантії". Виключення закладів культури з базової мережі можливе лише за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сферах культури та мистецтв. Згідно ч. 2 ст. 23 Закону України "Про культуру" до базової мережі закладів культури місцевого рівня належать комунальні заклади культури (бібліотеки, музеї, галереї, заповідники, виставкові зали, театри, філармонії, концертні організації, мистецькі колективи, кінотеатри, кіновідеопрокатні підприємства, об'єднання, палаци і будинки культури, інші клубні заклади, заклади освіти сфери культури, мистецькі школи, студії, парки культури та відпочинку тощо). Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов'язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до статті 19 Закону України "Про місцеві державні адміністрації" місцева державна адміністрація здійснює на відповідній території управління об'єктами, що перебувають у державній власності та передані до сфери її управління, сприяє створенню на цих об'єктах систем управління якістю, систем екологічного управління, інших систем управління відповідно до національних або міжнародних стандартів, приймає рішення про створення, реорганізацію та ліквідацію підприємств, установ і організацій, що належать до сфери її управління, а також здійснює делеговані відповідною радою функції управління майном, що перебуває у спільній власності територіальних громад. Згідно з пунктом 20 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Частиною четвертою статті 21-2 Закону України "Про культуру" передбачено, що орган управління оголошує конкурс на посаду керівника державного чи комунального закладу культури не пізніш як за два місяці до завершення строку повноважень керівника державного чи комунального закладу культури відповідно до контракту або впродовж семи днів з дня дострокового припинення його повноважень. Згідно ст. 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені Конституцією і законами України, та керуються у своїй діяльності Конституцією і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України. Відповідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання: прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об'єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об'єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об'єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, про надання у концесію об'єктів права комунальної власності, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. Реорганізація або ліквідація навчальних закладів комунальної форми власності здійснюється за рішенням місцевої ради. Відповідно до ст. 32 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належать: а) власні (самоврядні) повноваження: 1) управління закладами освіти, охорони здоров'я, культури, фізкультури і спорту, оздоровчими закладами, які належать територіальним громадам або передані їм, молодіжними підлітковими закладами за місцем проживання, організація їх матеріально-технічного та фінансового забезпечення; 2) забезпечення здобуття повної загальної середньої, професійно-технічної освіти у державних і комунальних загальноосвітніх, професійно-технічних навчальних закладах, вищої освіти у комунальних вищих навчальних закладах, створення необхідних умов для виховання дітей, молоді, розвитку їх здібностей, трудового навчання, професійної орієнтації, продуктивної праці учнів, сприяння діяльності дошкільних та позашкільних навчально-виховних закладів, дитячих, молодіжних та науково-просвітницьких організацій. Згідно ст. 60 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров'я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об'єкти, визначені відповідно до закону як об'єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Відповідно до п. 1 Розділу ІІІ Положення про мистецьку школу, затвердженого наказом Міністерства культури України від 09.08.2018 № 686 (далі -Положення) управління мистецькою школою в межах повноважень, визначених законодавством та статутом, здійснюють: засновник (засновники); керівник (директор); колегіальний орган управління (педагогічна рада); колегіальний орган громадського самоврядування; піклувальна рада (у разі створення); інші органи, передбачені Законом України "Про позашкільну освіту" та/або статутом мистецької школи. Згідно п. 2 Розділу ІІІ Положення права та обов'язки засновника мистецької школи визначаються статтею 25 Закону України "Про освіту", частиною шостою статті 10 Закону України "Про позашкільну освіту", цим Положенням та статутом мистецької школи. Засновник мистецької школи: затверджує статут мистецької школи та зміни до нього, здійснює контроль за його дотриманням; укладає строковий трудовий договір (контракт) з керівником мистецької школи, обраним (призначеним) у порядку, встановленому законодавством та статутом мистецької школи, та розриває його з підстав та у порядку, що визначені законодавством та статутом мистецької школи; затверджує кошторис та приймає фінансовий звіт мистецької школи у випадках та порядку, що визначені законодавством, здійснює контроль за фінансово-господарською діяльністю мистецької школи; ініціює проведення аудиту мистецької школи в разі зниження мистецькою школою якості освітньої діяльності; забезпечує створення в мистецькій школі умов для інклюзивної мистецької освіти початкового рівня; забезпечує доступ громадян до початкової мистецької освіти відповідно до їх потреб і запитів шляхом відкриття мистецьких шкіл та їх відокремлених структурних підрозділів; забезпечує фінансування діяльності мистецької школи в частині забезпечення якісного і сучасного освітнього процесу та послуг з початкової мистецької освіти, які надаються мистецькою школою в межах затверджених освітніх програм; забезпечує розвиток матеріально-технічної бази мистецької школи; забезпечує фінансування підвищення кваліфікації педагогічних працівників заснованих ним мистецьких шкіл у межах, визначених законодавством; компенсує витрати на навчання пільгових категорій громадян відповідно до абзацу третього частини другої статті 26 Закону України "Про позашкільну освіту" (для державних та комунальних мистецьких шкіл); забезпечує соціальний захист здобувачів, педагогічних працівників та інших працівників мистецької школи; у разі реорганізації чи ліквідації мистецької школи забезпечує здобувачам початкової мистецької освіти можливість продовжити навчання в іншій мистецькій школі; приймає рішення щодо створення піклувальної ради мистецької школи та сприяє створенню благодійних фондів; реалізує інші права, передбачені законодавством та статутом мистецької школи. Засновник або уповноважена ним особа не має права втручатися в діяльність мистецької школи, що здійснюється нею в межах її автономних прав, визначених законами та статутом. Отже, виходячи з викладеного, орган управління (сектор культури і туризму Красноградської районної державної адміністрації) при прийнятті наказу №1-к від 31 січня 2019 року, яким позивач [PERSON] звільнений з посади директора Красноградської школи мистецтв 31 січня 2019 року відповідно п.9 ст.36 КЗпП України діяв всупереч чинного законодавства. Суд звертає увагу, що згідно з пунктом 20 частини першої статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" виключно на пленарних засіданнях районної, обласної ради вирішуються в установленому законом порядку питання щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників. Як передбачено статутом Красноградської школи мистецтв, затвердженої рішенням від 21.12.2018 № 931-VІІ сесії Красноградської районної ради, засновником Красноградської школи мистецтв є Красноградська районна рада, а управління закладом здійснюється сектором культури і туризму Красноградської районної державної адміністрації. В п.5.3 Статуту Красноградської школи мистецтв визначено, що орган управління (відповідач по справі сектор культури і туризму Красноградської районної державної адміністрації) подає клопотання щодо розірвання контракту з керівником з підстав та у порядку визначеному законодавством. Повноваження по розірванню трудового договору має засновник закладу (відповідач по справ Красноградська районна рада), про що вказано в п 5.2 Статуту Красноградської школи мистецтв . Стаття 2 ЦПК України передбачає, що завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Європейської Конвенції про захист прав людини гарантує право на справедливий судовий розгляд. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. КЗпП України визначає механізм захисту трудових прав працівників, що включає в себе, зокрема, право на працю, та визначає способи захисту прав працівників. Так, КЗпП України визначає можливість працівника оскарження наказу про його звільнення. Згідно з ст. 235 КЗпП України, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв'язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Суд дійшов висновку, що позовні вимоги про поновлення на посаді директора Красноградської школи мистецтв підлягають задоволення, враховуючи, що наказ №1-к від 31 січня 2019 року, винесений завідувачем сектору культури і туризму Красноградської районної адміністрації, яким позивача було звільнено з займаної посади директора Красноградської школи мистецтв 31 січня 2019 року відповідно п.9 ст.36 КЗпП України є протиправним, тобто таким, що суперечить пункту 20 частини 1 статті 43 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" , де зазначено, що до питань, які вирішуються районними і обласними радами виключно на їх пленарних засіданнях належить вирішення в установленому законом порядку питань щодо управління об'єктами спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, що перебувають в управлінні районних і обласних рад; призначення і звільнення їх керівників, а також таким, що суперечить пункту 5.2 Статуту Красноградської школи мистецтв , яким передбачено, що повноваження по розірванню трудового договору має засновник закладу - Красноградська районна рада. Тобто, звільнення керівника закладу, що перебуває в управлінні районних і обласних рад є виключною компетенцією засновника і вирішується виключно на пленарних засіданнях. Згідно роз'яснень, викладених у п. 32 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 1992 року № 9 "Про практику розгляду судами трудових спорів" у випадках стягнення на користь працівника середнього заробітку за час вимушеного прогулу в зв'язку з незаконним звільненням або переведенням, відстороненням від роботи невиконанням рішення про поновлення на роботі, затримкою видачі трудової книжки або розрахунку він визначається за загальними правилами обчислення середнього заробітку, виходячи з заробітку за останні два календарні місяці роботи. Для працівників, які пропрацювали на даному підприємстві (в установі, організації) менш двох місяців, обчислення проводиться з розрахунку середнього заробітку за фактично пропрацьований час. При цьому враховуються положення Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (зі змінами). Задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов'язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов'язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно з п. 8 Постанови Кабінету Міністрів України № 100 "Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати" від 08 лютого 1995 року, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно довідки № 01-33/68 від 22.03.2019 року, виданої сектором культури і туризму Красноградської РДА, середньомісячна заробітна плата [PERSON] склала 10884,49 грн. Середньоденний заробіток позивача за лютий 2019 року складає 544,22 грн (10884,49 грн./ 20 робочих днів) Середній заробіток за час вимушеного прогулу з 01 лютого 2019 року по 27 березня 2019 року складає 20680,53 грн. (544,22 грн. х 38 робочих днів) З приводу позовних вимог про стягнення моральної шкоди, необхідно зазначити наступне, згідно ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" роз'яснено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин. Ураховуючи, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 237-1 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. В даному випадку, судом встановлено факт порушення права позивача у зв'язку з його незаконним звільненням, а тому позивач має право на відшкодування моральної шкоди, завданої йому внаслідок протиправної поведінки відповідача. При цьому суд звертає увагу , що ні в позові ні в судовому засіданні [PERSON] не вказав суму, яку він вважав би такою , що могла відшкодувати заподіяну йому моральну шкоду. Враховуючи принцип диспозитивності, передбачений ст.13 ЦПК України та положення, що суд розглядає справи в межах заявлених особою вимог, при прийнятті рішення суд не має можливості визначити розмір шкоди, а тому не стягується конкретна сума, при цьому факт заподіяння позивачу моральної шкоди не ставиться під сумнів. Відповідно ч.6 ст.141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Outcome: approved