Jurisdiction: civil
Date: 2014-06-23 00:00:00

20.01. 2014 року до Пустомитівського районного суду Львівської області надійшла позовна заява ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі: філії - Львівське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON], [PERSON] про стягнення пені за порушення виконання умов кредитного договору. Позивач у позовній заяві просить стягнути з відповідачів в солідарному порядку на користь позивача пеню за порушення виконання умов договору відновлювальної кредитної лінії №2203-1629 від 21 листопада 2007 року у розмірі 117 769 гривень 23 копійки та судовий збір в розмірі 1 177 гривень 70 копійок. В обґрунтування позовних вимог позивач у позовній заяві покликається на такі обставини справи: 21.11.2007 року між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] укладено договір відновлювальної кредитної лінії №2203-1629, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 460 000 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,5 % річних з кінцевим терміном повернення кредиту 21.11.2017 р. Відповідно до договору поруки № 2203-1629/1 укладеного 21.11.2007 р. поручителем позичальника виступила [PERSON] У зв'язку з невиконанням умов Кредитного договору, Банк звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області з позовом до [PERSON] та [PERSON] про стягнення кредитної заборгованості, рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09.2011 року стягнуто кредитну заборгованість станом 22.09.2011 року в розмірі 460 474 грн. 21 коп. Станом на 10.01.2014 року, заборгованість по тіло кредиту боржниками залишається не погашена. Згідно п. 5.2 Кредитного договору, за порушення взятих на себе зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту та/або сплати процентів з користування кредитом, позичальник зобов'язується сплатити на користь Банку пеню в розмірі 0,043 % від суми простроченого платежу за кожний день прострочення. При цьому сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника, в тому числі щодо пені ( п. 7,8 Кредитного Договору). Позичальнику нараховано пеню за порушення зобов'язань по своєчасному поверненню основної суми кредиту за період з 22.09.2011 р. по 10.01.2014 р. в розмірі 117 769 грн. 23 коп. Відповідно до ч. 1 ст. 254, ч. 2 ст. 254 ЦК України, п.п. 2.1., 3.1 договору поруки № 2203-1629/1 від 21.11.2007 р., поручитель [PERSON] відповідає перед кредитором по зобов'язаннях боржника за Кредитним договором в тому ж обсязі, що і позичальник [PERSON] Представник позивача ПАТ «Державний ощадний Банк України» Поваляєва П.О. в судовому засіданні заявлені позовні вимоги підтримала в повному обсязі, з підстав викладених в позовній заяві. Відповідачі [PERSON], [PERSON] в судове засідання повторно не з'явилися і не повідомили суд про причини неявки, хоча були належним чином повідомленні про час та місце судового розгляду справи. Оскільки відповідачі належним чином повідомленні про час та місце розгляду справи, і від них не надійшло повідомлення про причини неявки, які слід визнати поважними, та посилань на докази, які мають значення для справи, а представник позивача не заперечує проти такого, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, проаналізувавши матеріали цивільної справи, повно та всебічно дослідивши докази у справі в їх сукупності, судом встановлено наступні обставини, що мають значення для правильного вирішення справи: Рішенням Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09. 2011 року, яке набрало законної сили 03.10. 2011 року у цивільній справі № 2-1176/11 ВАТ "Державний ощадний банк України" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну умов договору /а.с. 6 - 9/, встановлено наступні обставини, які згідно ч. 3 ст. 61 ЦПК України, доказування не потребують: 21.11.2007р. між ВАТ "Ощадбанк" та [PERSON] укладено договір відновлюваної кредитної лінії №2203-1629, за яким позичальник отримав кредит у розмірі 460000 гривень зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 15,5% річних на умовах відновлюваної кредитної лінії до 21.11.2009р. з кінцевим терміном повернення кредиту 21.11.2017р. на поточні потреби. 30.11.2009р. сторонами внесено зміни до умов кредитного договору, визначено суму фактичної заборгованості станом на 30.11.2009р. в розмірі 460000 гривень та відтерміновано щомісячне погашення основного боргу по кредиту з листопада 2009 року на травень 2010 року. Відповідно до договору поруки №2203-1629/1, укладеного 21.11.2007р., поручителем [PERSON] за кредитним договором виступила [PERSON] Банком виконано умови кредитного договору щодо видачі позичальникові 460000 гривень кредиту, що стверджується даними заяви на видачу готівки №70078 від 23.11.2007р.. [PERSON] з квітня 2010 року порушує умови кредитного договору та прострочує сплату щомісячних платежів та процентів за кредитом. Заборгованість [PERSON] за кредитним договором перед позивачем станом на 22.09.2011р. з урахуванням проплати згідно квитанції №6603382 від 22.09.2011р. становить 460 474 грн. 21 коп. Зазначеним вище рішенням суду вирішено: позов задоволити частково; змінити умови договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р., укладеного між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON], щодо терміну його виконання, а саме визначити термін виконання договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р. моментом набрання законної сили рішенням суду про зміну умов договору; стягнути з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь ВАТ "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління ВАТ "Ощадбанк" заборгованість за договором відновлюваної кредитної лінії №22203-1629 від 21.11.2007р. у сумі 460 474, 21 (чотириста шістдесят тисяч чотириста сімдесят чотири) гривень 21 копійок; в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23.11.2007р. №2564, укладеним між ВАТ "Державний ощадний банк України", [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON], - будинок №27 з господарськими будівлями та спорудами (що позначені в плані А-1-житловий будинок, Б-гараж, В-сарай, Г-сарай, Д-сарай, №1-огорожа, №2-хвіртка, №3-ворота, І-відмостка) по [ADDRESS], - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку"; в рахунок погашення заборгованості [PERSON] за договором відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р., звернути стягнення на предмет іпотеки за іпотечним договором від 23.11.2007р. №2566, укладеним між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON], - земельну ділянку площею 0,1222 га, яка знаходиться за адресою: с.Муроване, Пустомитівського району, Львівської області, кадастровий номер 4623686900:02:001:0123, - шляхом продажу на прилюдних торгах у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України "Про виконавче провадження", з дотриманням вимог Закону України "Про іпотеку"; виселити [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] із будинку [ADDRESS]; зобов'язати СГІРФО Пустомитівського РВ ГУМВС України у Львівській області зняти [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] з реєстраційного обліку за адресою: [ADDRESS]; в частині зняття з реєстрації [PERSON] відмовити за безпідставністю; стягнути солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ВАТ "Державний ощадний банк України" 1820 грн. судових витрат. Відповідно до п. 3.2.2 Договору відновлювальної кредитної лінії № 2203-1629 від 21.11. 2007 року /а.с. 3-5/ при виникненні простроченої заборгованості за Кредитом та/або процентами чи комісійними винагородами і у разі їх стягнення згідно з умовами цього Договору), а також в інших випадках, передбачених цим Договором, вимагати достроковою повернення Кредиту, сплати нарахованих процентів та інших платежів за цим Договором, та стягнути заборгованість за цим Договором в примусовому порядку, в тому числі, шляхом звернення стягнення на заставлене майном. Із рішення Пустомитівського районного суду Львівської області від 23.09. 2011 року, яке набрало законної сили 03.10. 2011 року у цивільній справі № 2-1176/11 ВАТ "Державний ощадний банк України" до [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] про зміну умов договору /а.с. 6 - 9/, слідує, що [PERSON] з квітня 2010 року порушує умови кредитного договору та прострочує сплату щомісячних платежів та процентів за кредитом. Також зазначеним рішення вирішено змінити умови договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007 р., укладеного між ВАТ "Державний ощадний банк України" та [PERSON], щодо терміну його виконання, а саме визначити термін виконання договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р. моментом набрання законної сили рішенням суду про зміну умов договору. Зазначене рішення набрало законної сили 03.10. 2011 року /а.с. 9/. При вирішенні цієї справи суд виходить із позиції Конституційного Суду України висловленої у рішенні Конституційного суду від 11.07. 2013 року № 7-рп/2013 у справі № 1-12/2013 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов'язань». Так, Конституційний Суд України зазначив наступне: відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів, здійснює контроль за якістю і безпечністю продукції та усіх видів послуг і робіт, сприяє діяльності громадських організацій споживачів. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства (пункт 3 частини першої статті 3 Кодексу). Згідно з частиною другою статті 627 Кодексу у договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. Особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом (частина третя статті 1054 Кодексу). Як зазначено в положеннях пунктів 22, 23 статті 1, частини першої статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами (далі - Закон про захист прав споживачів) споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов'язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов'язків найманого працівника; споживчий кредит - кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції. Відповідно до положень частин першої, третьої статті 509, статей 526, 629 Кодексу зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов'язковим для виконання сторонами. Згідно з частиною першою статті 11 Закону про захист прав споживачів між кредитодавцем та споживачем укладається договір про надання споживчого кредиту, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Кодексом також передбачено, що виконання зобов'язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком (частина перша статті 546). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання; штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання; пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання (стаття 549 Кодексу). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом (частина друга статті 551 Кодексу). Розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення (частина третя статті 551 Кодексу). Таким чином, правовідносини про надання споживчого кредиту є договірними, до яких мають бути застосовані, зокрема, як загальні положення Кодексу про зобов'язання та договір, так і приписи його частини другої статті 627 щодо необхідності врахування вимог законодавства про захист прав споживачів. Положеннями частин першої, другої статті 18 Закону про захист прав споживачів встановлено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. В частинах третій, четвертій статті 18 Закону про захист прав споживачів наведено окремі несправедливі умови договору, перелік яких не є вичерпним. При цьому пунктом 4 частини першої статті 21 Закону про захист прав споживачів встановлено, що для цілей застосування цього закону та пов'язаного з ним законодавства про захист прав споживачів права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо порушується принцип рівності сторін договору, учасником якого є споживач. Конституційний Суд України виходить з того, що вимога про нарахування та сплату неустойки за договором споживчого кредиту, яка є явно завищеною, не відповідає передбаченим у пункті 6 статті 3, частині третій статті 509 та частинах першій, другій статті 627 Кодексу засадам справедливості, добросовісності, розумності як складовим елементам загального конституційного принципу верховенства права. Наявність у кредитора можливості стягувати із споживача надмірні грошові суми як неустойку спотворює її дійсне правове призначення, оскільки із засобу розумного стимулювання боржника виконувати основне грошове зобов'язання неустойка перетворюється на несправедливо непомірний тягар для споживача та джерело отримання невиправданих додаткових прибутків кредитором. Конституційний Суд України вважає, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабкої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту щодо сплати споживачем пені за прострочення у поверненні кредиту. Цей висновок узгоджується з положеннями Резолюції Генеральної Асамблеї ООН „Керівні принципи для захисту інтересів споживачів" від 9 квітня 1985 року № 39/248, в якій наголошено: визнаючи, що споживачі нерідко перебувають у нерівному становищі з точки зору економічних умов, рівня освіти та купівельної спроможності, принципи захисту інтересів споживачів мають, зокрема, за мету сприяти країнам у боротьбі зі шкідливою діловою практикою усіх підприємств на національному та міжнародному рівнях, яка негативно позначається на споживачах. Як зауважував Конституційний Суд України, межі дії принципу свободи договору визначаються законодавством з урахуванням критеріїв справедливості, добросовісності, пропорційності і розумності. При цьому держава має підтримувати на засадах пропорційності розумний баланс між публічним інтересом ефективного перерозподілу грошових накопичень, комерційними інтересами банків щодо отримання справедливого прибутку від кредитування і правами та охоронюваними законом інтересами споживачів їх кредитних послуг (абзац третій підпункту 3.2 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 у справі про захист прав споживачів кредитних послуг). У наведених „Керівних принципах для захисту інтересів споживачів" визначено, що споживачі мають бути захищені від таких зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав у контрактах та незаконні умови кредитування продавцями. Захист від цих зловживань базується на положеннях законодавства, зокрема частини третьої статті 551 Кодексу, відповідно до якої розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. За практикою судів загальної юрисдикції України істотними обставинами в розумінні вказаних положень Кодексу вважаються, зокрема, ступінь виконання зобов'язання боржником; майновий стан сторін, які беруть участь у зобов'язанні; не лише майнові, а й інші інтереси сторін, що заслуговують на увагу (наприклад, відсутність негативних наслідків для позивача через прострочення виконання зобов'язання). Таким чином, Конституційний Суд України дійшов висновку, що умови договору споживчого кредиту, його укладання та виконання повинні підпорядковуватися таким засадам, згідно з якими особа споживача вважається слабкою стороною у договорі та підлягає особливому правовому захисту з урахуванням принципів справедливості, добросовісності і розумності. Виконання державою конституційно-правового обов'язку щодо захисту прав споживачів вимагає від неї спеціального законодавчого врегулювання питань, пов'язаних із забезпеченням дії зазначених принципів у відносинах споживчого кредитування, зокрема щодо встановлення справедливого розміру неустойки за прострочення виконання грошових зобов'язань позичальниками - фізичними особами. Положенням п. 7 ч. 13 ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» встановлено, що у спорах щодо споживчого кредитування кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув. Згідно п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки. ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 259 ЦК України договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі. Згідно п. 7.8 Договору відновлювальної кредитної лінії № 2203- 1629 від 21.11.2007 року сторони домовилися про збільшення строків позовної давності відповідно до ч. 1 ст. 259 ЦК України до трьох років для всіх грошових зобов'язань позичальника (в тому числі, але не виключно, щодо повернення суми кредиту, сплати процентів за його користування, комісійних винагород, штрафу пені), що передбачені умовами цього договору. Зазначену умову договору суд вважає нікчемною, оскільки така суперечить ч. 1 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» є не справедливою та ставить боржника за Договором відновлювальної кредитної лінії № 2203-1629 від 21.11. 2007 року у становище гірше ніж визначене законом - п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України. Як судом встановлено вище, термін виконання договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21.11.2007р. визначено моментом набрання законної сили рішенням суду про зміну умов договору. Зазначене рішення набрало законної сили 03.10. 2011 року /а.с. 9/. У зв'язку із наведеним строк позовної давності, щодо вимог заявлених позивачем у цій справі розпочав свій перебіг у день наступний після 03.10. 2011 року та згідно вимог п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України закінчився по спливу одного року. Таким чином, позивачем пропущено строк позовної давності до вимог про стягнення з [PERSON], [PERSON] в солідарному порядку на користь Публічного акціонерного товариства "Державний ощадний банк України" в особі філії - Львівське обласне управління АТ "Ощадбанк" пеню за порушення виконання умов договору відновлюваної кредитної лінії №2203-1629 від 21 листопада 2007 року у розмірі 117 769 гривень 23 копійки. Згідно ч. 4 ст. 267 ЦК України зазначені вище обставини є підставою для відмови позивачеві у задоволенні заявлених позовних вимог. Згідно ч. 1 ст. 88 ЦПК України документально підтверджені понесені позивачем судові витрати відшкодуванню за рахунок відповідачів не підлягають. На підставі наведеного та

Outcome: dismissed