Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-30 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживача та визнання недійсним кредитного договору. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що 20.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір №008508, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу в кредит грошові кошти в сумі 2100 (дві тисячі сто) гривень на споживчі потреби, а позивач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки відповідно до умов договору. Однак, позивач стверджує, що відповідачем при укладенні вищевказаного кредитного договору порушені його права щодо ознайомлення з умовами кредитування та ризиками, чим було порушено норми Закону України "Про захист прав споживачів", Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", Закону України "Про захист персональних даних", та відповідно кредитний договір є недійсним у відповідності до ст. 215 Цивільного кодексу України. Позивачем вживалися заходи щодо мирного врегулювання спору між ним та відповідачем, однак, відповідачем вимоги позивача залишені без задоволення, у зв`язку з чим, позивач був змушений звернутися до суду за захистом свого права. Ухвалою суду від 26 червня 2020 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 09 вересня 2020 року закрито підготовче засідання, призначено справу до розгляду по суті. Позивач в судове засідання не з`явився. Про дату, час та місцу розгляду справи був повідомлен належним чином. В своїй позовній заяві просив проводити розгляд справи без його участі. Представник відповідача в судовому засіданні щодо позовних вимог заперечував, просив у задоволенні позову відмовити, зазначивши наступне. Відповідно до укладеного договору №008508 від 20.02.2019 року загальна сума боргу становить 4244,20 гривень, з яких: 2100 (дві тисячі сто) гривень - сума кредиту, 2385 (дві тисячі триста вісімдесят п`ять) гривень - планові відсотки за користування кредитом (відсоткова ставка 1,0% день), 147,00 (сто сорок сім) гривень - сума підвищеної відсоткової ставки (відсоткова ставка 2,0% день). 24.05.2019 року - зупинено нарахування прострочених відсотків за користування кредитом. Щодо позовних вимог, представник відповідача пояснив, що 20.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір, шляхом підписання договору, відповідно до умов якого відповідач надав позивачу кредит в сумі 2100,00 (дві тисячі сто) гривень, які були перераховані на зазначену ним у заяві банківську платіжну картку, а позивач зобов`язався повернути відповідачу надані кошти до 20.08.2019, сплативши проценти за користування кредитними коштами в розмірі 1% в день, що на рік становить 365 % (у випадку відсутності прострочення по сплаті процентів). Паспорт споживчого кредиту, з яким ознайомився позивач 20.02.2019 року і поставив свій підпис, містив повну інформацію про суму кредиту, про строк кредитування, про мету кредиту, про спосіб та строк надання кредиту, про процентну ставку, вид процентної ставки, загальні витрати за кредитом, орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача за весь строк користування кредитом, реальну річну процентну ставку, кількість та розмір платежів, періодичність внесення (13 платежів, періодичність сплати - 1 раз на два тижні), процентна ставка, яка застосовується при невиконанні зобов`язання щодо повернення кредиту, дата надання інформації 20.02.2019 року, підписи відповідача та позивача наявні. Таким чином, сторонами кредитного договору досягнуто згоди щодо істотних умов договору, зокрема щодо розміру кредиту відсоткової ставки за кредитним договором та порядку сплати кредиту. Разом з цим, представник відповідача, зазначив, що з дати укладання кредитного договору №008508 від 20.02.2019 року до дати подання позовної заяви від позивача заяв на адресу відповідача щодо відкликання згоди на обробку персональних даних не надходила, однак, відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України №913 від 07.12.2016 "Про затвердження ліцензійних умов провадження господарської діяльності з надання фінансових послуг (крім професійної діяльності на ринку цінних паперів)" фінансова установа повинна вести облік укладених договорів з надання фінансових послуг, які зобов`язана зберігати не менше п`яти років після виконання всіх зобов`язань за ними, якщо інше не встановлено законодавством. Вивчивши та дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення представника відповідача, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно - правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може грунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обгрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обгрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, №4909/04, від 10 лютого 2010 року, п. 58). Судом встановлено, що 20.02.2019 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір № 008508. Відповідно до умов кредитного договору відповідач надавав позивачу грошові кошти у розмірі 2100 (дві тисячі сто) гривень, на споживчі потреби, а позивач зобов`язувався повернути кошти та сплатити проценти відповідачу у відповідності до умов кредитного договору. Щодо підписання зазначеного договору суперечностей між позивачем та відповідачем не виникає, однак, позивач стверджує, що під час укладання кредитного договору, відповідач ввів позивача в оману, недостовірно надав інформацію про умови кредитування, процентну ставку та ризики, та зазначив, що з викладених підстав кредитний договір має бути визнаний недійсним. Відповідно до положень ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст. 638 ЦК України встановлено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до частини першої ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з приписами ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У відповідності до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Статтею 629 ЦК України передбачено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 13 Закону України "Про споживче кредитування", договір про споживчий кредит, договори про надання додаткових та супутніх послуг кредитодавцем і третіми особами та зміни до них укладаються у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді з накладанням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку визначеному законодавством). Кожна сторона договору отримує по одному примірнику договору з додатками до нього. Примірник договору, що належить споживачу, має бути переданий йому невідкладно після підписання договору сторонами. Вивчивши кредитний договір, укладений між позивачем та відповідачем, вбачається, що спірний кредитний договір містить інформацію щодо суми кредиту, дати укладання правочину та процентну ставку за його користування, а також, всі істотні умови, передбачені законодавством України. Тобто, вбачається, що позивач був ознайомлений зі всіма істотними умовами кредитного договору, що підтверджується його підписом в кредитному договорі. Таким чином, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі. При підписанні кредитного договору позивач ознайомився та погодився з його умовами, отримав кредит та використав його за цільовим призначенням, тим самим не заперечував щодо умов кредитного договору. Кредитний договір містить всі необхідні умови та умови, що не суперечать вимогам Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Недійсний правочин - це правочин, що не відповідає вимогам закону. Він породжує не ті права і обов`язки, яких бажали його учасники, а правові наслідки, котрі прямо передбачені у законі. Частинами першою, третьою ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Позивач в порушення ст. 215 ЦК України не надав жодного доказу на підтвердження підстав для визнання кредитного договору недійсним. Відповідно до частин першої, другої ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Пунктами 3, 10, 11, 13, 15 частини третьої статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що несправедливими є, зокрема умови договору про: встановлення жорстких обов`язків споживача, тоді як надання послуги обумовлене лише власним розсудом виконавця; установлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; визначення ціни товару на момент його поставки споживачеві або надання продавцю (виконавцю, виробнику) можливості збільшувати ціну без надання споживачеві права розірвати договір у разі збільшення ціни порівняно з тією, що була погоджена на момент укладення договору; обмеження відповідальності продавця (виконавця, виробника) стосовно зобов`язань, прийнятих його агентами, або обумовлення прийняття ним таких зобов`язань додержанням зайвих формальностей. Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Судом беззаперечно установлено, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; договір містить повну інформацію щодо умов кредитування: періоду надання кредиту, розміру процентної ставки, порядку її нарахування, переліку, розміру й бази розрахунку неустойки; періоду внесення платежів, відповідальність за порушення умов договору. Враховуючи зміст пунктів кредитного договору, позивач з моменту підписання цього договору обізнаний щодо оплатності кредиту, свого обов`язку вносити плату за користування кредитом, розміру процентів, порядку їх сплати та відповідальності за прострочення погашення кредиту. Разом з цим, відповідно до п. 19 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" від 06.11.2009 № 9, помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не є підставою для визнання правочину недійсним. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed