Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ», в якому просив суд з урахуванням його уточнень, визнати неправомірним наказ Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення заступника генерального директора по правовим питанням Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» [PERSON] за прогули без поважних причин, ст. 40 п. 4 КЗпП України; змінити формулювання причин звільнення заступника генерального директора по правовим питанням Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» [PERSON] із "Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины" на "Звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОЛАЙФ» законодавства про працю та умов колективного договору"; зобов'язати Приватне акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» привести записи в трудовій книжці [PERSON], у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: "Запис за №1 є недійсним, з 07.07.1996 року по 10.08.2001 р. навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого" та за № 7: "Запис за №5 є недійсним, 22.11.2013 р. звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «ТЕРМОЛАЙФ» законодавства про працю та умов колективного договору."; стягнути з Приватного акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ» заборгованість з: вихідної допомоги у відповідності до ст. 38 ч. 3 КЗпП України в розмірі 16419,93 грн., заробітній платі за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р. в розмірі 444,98 грн., компенсації за невикористану відпустку за 22 дні в розмірі 3658,82 грн., компенсації за невикористану додаткову відпустку за 42 дні в розмірі 6985,02 грн., середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р., включно, в розмірі 59730,47 грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду - 9500 грн.; покласти на Приватне акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 20700,00 грн. В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що 01 жовтня 2007 року його було прийнято на посаду заступника директора по правовим питанням у Закритому акціонерному товаристві «ТЕРМОЛАЙФ», 01 вересня 2011 р. Закрите акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» змінено на Приватне акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» та посаду заступника директора по правовим питанням змінено на заступника генерального директора по правовим питанням. 02 жовтня 2013 р. позивачем, внаслідок систематичного порушення відповідачем законодавства про працю та умов колективного договору, зокрема порушення вимог ст.ст. 97, 115 КЗпП України та ст.ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці», а також колективного договору, зокрема, в частині порушення порядку і строків виплати заробітної плати, було подано відповідачеві заяву про звільнення з займаної посади на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. Однак, 28.10.2013 р. відповідач відповідно до наказу № 2810/05-к звільнив позивача з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Посилаючись на відсутність факту порушення трудової дисципліни - прогулу та на факт отримання наведеного наказу й трудової книжки 22.11.2013 р., позивач зазначає, що наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. є протиправним та не відповідає фактичним обставинам, а відповідачем при звільненні не проведено з ним кінцевий розрахунок, що призвело до понесених ним вищевказаних затрат та спричинено моральну шкоду. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити. Представники відповідача позовні вимоги визнали частково, зазначивши, що позивача було звільнено з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин, відповідно до наказу № 2810/05-к від 28.10.2013 р., факт прогулу підтверджено актами про відсутність на робочому місці від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р., складеними відповідачем. Проте, погодилися з обґрунтованістю вимоги, щодо приведення у відповідність запису №1 в трудовій книжці позивача. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, представників відповідача, вивчивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. У судовому засіданні достовірно встановлено й сторонами не заперечується, позивач з 01 жовтня 2007 року працював на посаді заступника директора по правовим питанням Закритого акціонерного товариства «ТЕРМОЛАЙФ», що підтверджено наказом № 12 про прийняття на роботу від 01 жовтня 2007 року ( т.1 а.с.156). 01 вересня 2011 р. Закрите акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» змінено на Приватне акціонерне товариство «ТЕРМОЛАЙФ» та посаду заступника директора по правовим питанням змінено на заступника генерального директора по правовим питанням, що підтверджено відповідним записом у трудовій книжці позивача ( т.1 а.с.22). 02 жовтня 2013 р. позивачем подано відповідачеві заяву про звільнення з займаної посади на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р ( т.1 а. с. 4). 28 жовтня 2013 р. відповідач відповідно до наказу № 2810/05-к звільнив позивача з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин ( т.1 а.с.7). 22 листопада 2013 р., позивачем отримано наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. та трудову книжку, що підтверджено квитанцією поштового відправлення від 22.11.2013 р. ( т.1 а.с.102). Суд зазначає, що частиною четвертою ст. 235 КЗпП України передбачено, що у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Згідно із п.4.1. Інструкції, при затримці видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органом працівникові сплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Днем звільнення в такому разі вважатиметься день видачі трудової книжки. Про новий день звільнення має бути виданий наказ і внесений запис до трудової книжки працівника. Раніше внесений запис про день звільнення визнається недійсним у встановленому порядку. Згідно п. 4.2. «Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників», затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 року N 58, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17 серпня 1993 р. за N 110 (далі - Інструкції), якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Оскільки, за наявності письмової згоди позивача на пересилання трудової книжки поштою ( т.1 а.с.189), відповідачем наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. та трудову книжку направлено з затримкою 21.11.2013 р., позивачем їх отримано 22.11.2013 р. Таким чином, днем звільнення в такому разі вважатиметься день видачі трудової книжки, а саме 22.11.2013 р. Також суд зазначає, що відповідно до ст. 97 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов'язань щодо оплати праці. Вимогами ст. 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Положення ст. ст. 15 та 24 Закону України «Про оплату праці» форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов'язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Своєчасність та обсяги виплати заробітної плати працівникам не можуть бути поставлені в залежність від здійснення інших платежів та їх черговості. Оплата праці працівників підприємства здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються підприємством після виконання зобов'язань щодо оплати праці. В той же час судом встановлено, що відповідачем в порушення наведених вимог законодавства, заробітна плата [PERSON] виплачувалась з порушення порядку і строків її виплати, із суттєвими затримками та нехтуванням вимоги щодо першочергового порядку цих виплат. Так, судом встановлено, що виплата [PERSON] заробітної плати Відповідачем здійснювалася наступним чином: за січень 2013 р.: 11.02.2013 р. та 27.02.2013 р. в сумах 1573,25 та 2445,43 грн., за лютий 2013 р.: 19.03.2013 р. та 12.04.2013 р. в сумах 1205,60 та 2813,08 грн., за березень 2013 р.: 19.04.2013 р. та 30.04.2013 р. в сумах 1205,60 та 2813,08 грн., за квітень 2013 р.: 18.05.2013 р. та 28.05.2013 р. в сумах 1205,60 та 2813,08 грн., за травень 2013 р.: 18.06.2013 р. та 25.06.2013 р. в сумах 1205,60 та 2813,08 грн., за червень 2013 р.: 12.07.2013 р. та 18.07.2013 р. в сумах 1205,60 та 2813,08 грн., за липень 2013 р.: 24.07.2013 р. та 08.08.2013 р. в сумах 1179,94 та 2838,74 грн., за серпень 2013 р.: 02.09.2013 р. та 18.09.2013 р. в сумах 1179,94 та 3127,71 грн., за вересень 2013 р.: 07.10.2013 р. та 09.10.2013 р. в сумах 1179,94 та 131,10 грн., за жовтень 2013 р.: 28.10.2013 р. в сумі 2838,68 грн., тобто відповідачем у 2013 р. позивачеві заробітна плата виплачувалась з порушенням вимог ст.ст. 97, 115 КЗпП України та ст.ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці», зокрема не через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата, з нехтуванням вимоги щодо першочерговості цих виплат ( т.1 а. с.107-109; т.2 а.с.23-39). Крім того, з 08.08.2013 р. по 01.09.2013 р. позивач знаходився у черговій відпустці ( т.1 а.с.105). Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України «Про відпустки», заробітна плата працівникам за час відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до її початку. Проте, заробітна плата за час відпустки (серпень 2013 р.) була виплачена відповідачем з грубим порушенням наведеної норми, після закінчення відпустки позивача у вересні 2013 р. із затримкою на 44 дня (т.2 а.с.37-38). Положеннями ст. 38 ч. 3 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, враховуючи факт не виконання відповідачем законодавства про працю, подання позивачем 02 жовтня 2013 р. заяви про звільнення з займаної посади на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. є правомірним. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Відповідно до статей 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов'язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок. Зазначений розрахунок повинен бути здійснений з урахуванням вимог ст. 24 Закону України "Про відпустки" відповідно до яких, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Згідно до ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в будь - якому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до п. 5 розд. IV Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (далі - Порядок), основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абз. 2 п. 8 Порядку). Середньомісячне число робочих днів розраховується шляхом ділення на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства (абз. 3 п. 8 Порядку). Відповідно до п. 8. ч 2 Порядку у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. З урахування наведеного, при проведенні підрахунку середнього заробітку, суд виходить з того, що середньоденний заробіток позивача до дня звільнення з роботи складав 237,97 грн. [5090,29 грн. (серпень 2013 року) + 4904,42 грн. (вересень 2013 року ): 42 робочі дні за два місяці (по 21 робочому дню у серпні-вересні 2013 року) = 9994,71/42]. Всього кількість днів вимушеного прогулу за період з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р. складає 251 день. Таким чином, розмір заробітної плати за час вимушеного прогулу складає: 237,97*251= 59730,47 грн. При проведенні підрахунку вихідної допомоги в порядку ст.ст. 38,44 КЗпП України, суд виходить з того, що середня місячна заробітна плата позивача складала 5473,31 грн. [5090,29 грн. (серпень 2013 року) + 4904,42 грн. (вересень 2013 року ): 42 робочі дні за два місяці (по 21 робочому дню у серпні-вересні 2013 року) * 23 (робочі дні у місяці звільнення жовтні 2013 року) = 9994,71/42*23]. Таким чином, розмір вихідної допомоги в порядку ст.ст. 38,44 КЗпП України становить 5473,31*3=16419,93 грн. Суд при визначенні суми заробітної плати за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р., яка підлягає стягненню з відповідача, враховує здійснені відповідачем виплати 07.10.2013 р. та 09.10.2013 р. в сумах 1179,94 грн. та 131,10 грн., відповідно. Таким чином відповідачем не сплачена в повному обсязі заробітна плата за 14 робочих днів вересня та 3 робочі дні жовтня на нижченаведену суму згідно наступного розрахунку: [14*(4904,42/21)+3*(4904,42/23)=3909,32]. Таким чином, сума заробітної плати за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р. складає 3909,32 грн. При цьому, суд виходить з того, що здійснена відповідачем виплата 28.10.2013 р. в сумі 2838,68 грн., згідно відомості № 151 ( т.1 а.с.109), хоча і має призначення платежу «ЗП за 10-2013 р.», проте відповідає розрахунку компенсації відпустки, наведеному у бухгалтерській довідці та розрахунковому листку відповідача за жовтень 2013 р. ( т.1 а.с.105, 110), а тому приймається судом як така. У зв'язку з чим суд не приймає до уваги доводи позивача, що вказана сума є заробітною платою за вересень, а тому у цієї части позовних вимог позивачу відмовляє. При відмові позивачу у задоволенні вимог про стягнення з відповідача компенсації за невикористану додаткову відпустку за період праці з 01 жовтня 2007 р. по 03 жовтня 2013 р. суд виходив з наступного . Відповідно до п. 2 ст. 8 Закону про відпустки працівникам з ненормованим робочим днем надається щорічна додаткова відпустка тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Згідно п. 3. Наказу Мінпраці від 10.10.1997 р. № 7 "Про затвердження Рекомендацій щодо порядку надання працівникам з ненормованим робочим днем щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці" як компенсація за виконаний обсяг робіт, ступінь напруженості, складність і самостійність у роботі, необхідність періодичного виконання службових завдань понад встановлену тривалість робочого часу надається додаткова відпустка до 7 календарних днів. Конкретна тривалість додаткової відпустки встановлюється колективним договором по кожному виду робіт, професій та посад чи трудовим договором. В той же час, суд вважає автентичними посадові інструкції версії 1.0. та 2.0., наданих позивачем в копіях, що містяться в матеріалах справи, а оригінальні примірники яких оглянуті в судовому засіданні, у зв'язку з тим, що зазначені оригінальні примірники з яких зроблені копії прошиті, пронумеровані та скріплені підписами посадових та службових осіб відповідача на відміну від копії посадової інструкції версії 1.0., поданої відповідачем, який не надав суду оригінальний примірник інструкції з якої була зроблена зазначена копія, посилаючись на її відсутність. Проте, виходячи з того, що позивач не надав суду доказів того, що трудовим договором чи нормативним актом відповідача йому була передбачена додаткова відпустка у 7 календарних днів, а також того, що протягом періоду роботи на підприємстві відповідача він якимсь чином заперечував проти не надання йому додаткової відпустки за особливий характер праці, а відтак погодився з існуючими умовами праці, суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги щодо стягнення з відповідача компенсації за невикористану додаткову відпустку. Доводи представника відповідача про те, що позивач [PERSON] був звільнений з роботи з додержанням норм трудового законодавства, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки вони спростовуються наявними у справі доказами. Так, 28 жовтня 2013 р. відповідач відповідно до наказу № 2810/05-к звільнив позивача з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Згідно заперечень відповідача на позовну заяву від 20.02.2014 р., підставою складення вищезазначеного наказу є акти про відсутність на робочому місці від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р. Однак, фактичні дані, викладені в зазначених актах про відсутність на робочому місці, спростовуються наступним. Так, акт від 30.09.2013 р. про відсутність на робочому місці стверджує про відсутність позивача в період з 11.09.2013 р. по 30.09.2013 р. протягом 14 робочих днів (т.1.а.с 45). Однак, матеріали справи містять повістку про виклик до Жовтневого районного суду м. Харкова в цивільній справі №2012/8618/2012 в якості відповідача ПРАТ «ТЕРМОЛАЙФ» з відміткою помічника судді, завіреної штампом суду, згідно якої «Представник відповідача ПРАТ «ТЕРМОЛАЙФ» [PERSON] знаходився у судовому засіданні 20.09.2013 р. з 11-00 до 12-45 год.» ( т.2 а.с.45). Відповідно до п. 3.6 посадової інструкції позивача, до його посадових обов'язків належить, зокрема здійснення представництва інтересів підприємства, ведення справ в суді. Таким чином, в період вказаний в акті від 30.09.2013 р., як відсутність позивача на робочому місці з 11.09.2013 р. по 30.09.2013 р., він 20.09.2013 р. належним чином виконував посадові обв'язки відповідно до трудового договору, тож не може бути застосовано норми законодавства про працю в частині звільнення за вчинення працівником прогулу. Крім того, в період вказаний в акті від 30.09.2013 р., як відсутність позивача на робочому місці, відповідачем (його представниками) було видано певні документи, зокрема: 24.09.2013 р. довідку про доходи від 24.09.2013 р. за №93, підписану генеральним директором та головним бухгалтером ПРАТ «ТЕРМОЛАЙФ» та 27.09.2013 р. копію трудової книжки позивача, завірену службою персоналу ПРАТ «ТЕРМОЛАЙФ» (т. 2 а. с. 46-48). Тож суд приходить до висновку, що факт видачі відповідачем наведених документів, та факт їх отримання позивачем свідчить про відсутність факту прогулу в період вказаний в акті від 30.09.2013 р., тобто з 11.09.2013 р. по 30.09.2013 р. При цьому, подана Відповідачем з запереченням на позовну заяву копія роздруківки системи електронного фіксування та ідентифікації особи-працівника, з якої начебто вбачається, що [PERSON] протягом вересня 2013 р. не скористався електронним іменним засобом пропуску, не може вважатися за доказ відсутності позивача на робочому місці, бо не підтверджене електронними носіями інформації, на яких повинні були б відобразитися ці дані, які могли бути в подальшому сформовані та роздруковані. Зазначені носії інформації відповідачем суду не надані, дані на них, згідно пояснень представника Відповідача не збереглися. Інформація, що міститься у зазначених копіях роздруківок системи електронного фіксування також беззаперечно спростовується вищенаведеними фактами та доказами. Щодо актів від 17.10.2013 р. та 25.10.2013 р. ( т.1 а. с.91 ) про відсутність позивача на робочому місці в період з 01.10.2013 р. по 25.10.2013 р. слід зазначити, що відповідачем не враховано та проігноровано факт подання позивачем заяви від 02 жовтня 2013 р. про звільнення з займаної посади на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. та не надано їй відповідної правової оцінки. В той же час, позивач користуючись своїм правом визначив строк припинення трудового договору з 03.10.2013 р., тож визначення в актах від 17.10.2013 р. та від 25.10.2013 р. відсутність позивача в період з 04.10.2013 р. по 25.10.2013 р. є безпідставним. Обізнаність відповідача про волевиявлення позивача звільнитися з займаної посади, також підтверджується листом відповідача №472 від 08.10.2013 р. ( т. 1 а.с.191). За таких обставин, суд приходить до висновків, що акти від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р. про відсутність на робочому місці позивача є такими, що не відповідають дійсності, тож відповідний наказ в основу якого покладено ці акти є безпідставним та неправомірним. Заяви представників відповідача, щодо неналежного виконання позивачем посадових обов'язків з 04.11.2010 р. ніякими доказами не потверджена того судом до уваги не приймається. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 ЦПК України. Але, суд вважає, що відповідач не надав суду належних доказів правомірності звільнення [PERSON] з займаної ним посади на підставі ч.4 ст.40 КзпП України за вимушений прогул. Суд зазначає також, що відповідач при прийняті зазначеного наказу керувався ст. 147 КЗпП України, яка передбачає застосування до працівників за порушення трудової дисципліни таких стягнень як догана і звільнення. Пленум Верховного Суду України визнає дисциплінарним стягненням звільнення з підстав, передбачених, зокрема п. 4 ст. 40 КЗпП (п. 22 постанови "Про практику розгляду судами трудових спорів"). Згідно ст. 148 КЗпП України, дисциплінарне стягнення застосовується власником або уповноваженим ним органом безпосередньо за виявленням проступку, але не пізніше одного місяця з дня його виявлення, не рахуючи часу звільнення працівника від роботи у зв'язку з тимчасовою непрацездатністю або перебування його у відпустці. Як зазначено відповідачем в наказі № 2810/05-к від 28 жовтня 2013 р. про звільнення позивача з займаної посади, позивач був відсутній на робочому місті з 11.09.2013 р., отже дисциплінарне стягнення мало бути застосовано ним безпосередньо за виявленням проступку. Проте відповідач, склавши перший акт від 30.09.2013 р. про відсутність на робочому місці позивача, сам наказ видає лише 28.10.2013 р., тобто з порушенням встановленого ст. 148 КЗпП України строку. Згідно ст. 43 ч.1 КЗпП, розірвання трудового договору з підстав, передбачених пунктами 1 (крім випадку ліквідації підприємства, установи, організації), 2-5, 7 статті 40 і пунктами 2 і 3 статті 41 цього Кодексу, може бути проведено лише за попередньою згодою виборного органу (профспілкового представника), первинної профспілкової організації, членом якої є працівник. Як пояснив представник відповідача, відповідна попередня згода на звільнення позивача з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин - відсутня. Таким чином, приймаючи до уваги вищевикладене, наказ № 2810/05-к від 28 жовтня 2013 р. про звільнення позивача з займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин є незаконним та підлягає скасуванню. Окрім наведеного, в трудовій книжці запис № 1 зазначено: "Навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого з 07.07.1997 року", однак як вбачається з диплому ХА №16624134 (з додатком) навчання в наведеному навчальному закладі проходило з 07.07.1996 р. (т. 1. а.с. 9, 21). Відповідно до п. 2.18. Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи, зокрема щодо: навчання у вищих навчальних закладах Згідно п. 2.10 Інструкції, у розділі "Відомості про роботу", "Відомості про нагородження", "Відомості про заохочення" трудової книжки (вкладиша) закреслення раніше внесених неточних або неправильних записів не допускається. У разі необхідності, наприклад, зміни запису відомостей про роботу після зазначення відповідного порядкового номеру, дати внесення запису в графі 3 пишеться: "Запис за N таким-то недійсний. Прийнятий за такою-то професією (посадою)" і у графі 4 повторюються дата і номер наказу (розпорядження) власника або уповноваженого ним органу, запис з якого неправильно внесений до трудової книжки. У такому ж порядку визнається недійсним запис про звільнення і переведення на іншу постійну роботу у разі незаконного звільнення або переведення, установленого органом, який розглядає трудові спори, і поновлення на попередній роботі або зміни формулювання причини звільнення. Наприклад, пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, поновлений на попередній роботі". При зміні формулювання причини звільнення пишеться: "Запис за N таким-то є недійсним, звільнений ..." і зазначається нове формулювання. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом вказаного положення закону передумовою для відшкодування працівнику моральної шкоди на підставі ст. 237-1 КЗпП України є наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, з урахуванням специфіки об'єкту яких, завдана моральна шкода може бути відшкодована працівнику у вигляді одноразової грошової виплати або в іншій матеріальній формі. Так, судом встановлена наявність порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема: порушення відповідачем порядку і строків виплати заробітної плати, незаконне звільнення позивача з займаної посади, затримка видачі трудової книжки та не проведення з ним належного розрахунку та як наслідок залишення позивача на значний період без матеріального забезпечення. Враховуючи характер та обсяг моральних страждань, які зазнав позивач у зв'язку з порушенням його трудових прав, ступінь вини відповідача, а також вимоги розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що відшкодування шкоди слід встановити в розмірі 8000 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 88 ЦПК України, стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Згідно із ст. 79 ЦПК України, до судових витрат відносяться зокрема, витрати на правову допомогу. Позивачем до матеріалів справи додано договір за № 251113 про надання правової допомоги від 25 листопада 2013 р., що укладений між ним та адвокатом [PERSON], додатки № 1 специфікації №№1-4 до даного договору, відповідно п. п. 1, 3, 4 яких позивач прийняв правову допомогу та сплатив 20700,00 грн. ( т.1 а.с.17-19, 155; т. 2 а.с.10, 60). Відповідно до ч.2 ст.84 ЦПК України граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. А згідно Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» №4191/VI від 20.12.2011р. він не може перевищувати 40% встановленої на цей час мінімальної заробітної плати у місячному розмірі за годину участі особи, яка надавала правову допомогу у судовому засіданні, під час вчинення окремих процесуальних дій поза за судовим засіданням, що становить 487,20 грн.( 1218 х 40%). Як вбачається з договору про надання правової допомоги з додатками, у ньому встановлена оплату у суму 450,00 грн. за годину, а загалом 20700,00 грн. (46 годин х 450,00 грн.). Тому суд не погоджується з доводами представника відповідача, що вказані витрати не підлягають сплаті, так як є завищеними і не відповідають вимогам законодавства, оскільки їх розмір не перевищує граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу, передбачений вказаним Законом. Згідно ст. 5 п. 1 пп.1 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору звільняються позивачі - за подання позовів про стягнення заробітної плати, поновлення на роботі та за іншими вимогами, що випливають із трудових правовідносин. При цьому, розмір судового збору, від якого звільнений позивач, згідно зазначеного Закону, становить 1% ціни позову. Відповідно до ч. 3 ст. 88 ЦПК України, якщо сторона на користь якої ухвалене рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в доход держави пропорційно до задоволеної частини вимог. Враховуючи, що судом підлягає задоволенню грошові вимоги позивача на суму 88059,72 грн., стягненню з відповідача підлягають судові витрати зі сплати судового збору у сумі 880,60 грн. Положення ст. 233 КЗпП України передбачають, що працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. З матеріалів справи вбачається, що позивач отримав копію наказу про звільнення та трудову книжку 22 листопада 2013 року. До суду від подав позов 23.12.2013 року, так як 22 грудня 2013 року було вихідним днем, що підтверджується квитанцією про відправку рекомендованої кореспонденції, приєднаної судом до справи, оскільки почтовий штемпель на конверті не чіткий ( т.1 а. с.10-10а). У зв'язку з викладеним, суд вважає, що позивачем строк позовної давності не пропущений, тому питання про його поновлення позивачем і не ставилось, а відтак заява відповідача про застосування строку позовної давності не підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial