Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-25 00:00:00

В серпні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області про звільнення майна з-під арешту. Позивач стверджував, що він є власником транспортного засобу ВАЗ 21104 д/н ВЕ 5833АО. Однак в липні 2016 року, коли він вирішив продати свій автомобіль, було встановлено, що згідно витягу з Державного реєстру обтяжень рухомого майна № 50029653 зареєстровано обтяження, а саме арешт рухомого майна. Предметом обтяження являється його автомобіль [NUMBER]. Підставою обтяження є постанова про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження № 367672 від 20.12.2013 року, яка була винесена державним виконавцем ВДВС Вознесенського міськрайонного управління юстиції у Миколаївській області. Позивач також стверджував, що на виконанні у Вознесенського міськрайонного ВДВС виконавчі провадження щодо [PERSON] не перебувають. Проте арешт з його майна не знято. Посилаючись на вищезазначене, позивач просив суд звільнити з-під арешту рухоме майно, що належить йому на праві власності. Ухвалою суду від 15 листопада 2016 року за клопотанням позивача [PERSON] був замінений неналежний відповідач [PERSON] державної казначейської служби України у Вознесенському районі Миколаївської області на належного [PERSON] патрульної поліції у м. Миколаєві Департаменту патрульної поліції Національної поліції України Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі. Представник відповідача у судове засідання не з'явився, відповідач про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки свого представника в судове засідання суд не повідомив. Представник третьої особи Вознесенський міськрайонний відділ Державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Миколаївській області у судове засідання не з'явився, на адресу суду надіслав заяву, в якій просив розгляд справи здійснювати у його відсутності . За таких обставин та за відсутності заперечень позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Суд, дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. В судовому засіданні було встановлено, що на виконанні в відділі ДВС Вознесенського МРУЮ перебувало виконавче провадження з примусового виконання постанови № 061611 виданої 08.02.2013 року ВДАЇ УМВС про стягнення з [PERSON] 850 грн. штрафу. Як вбачається з матеріалів справи, 20.12.2013 року постановою державного виконавця ВДВС Вознесенського міськрайонного управління юстиції Миколаївської області про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження №36976672 було накладено арешт на рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON] (а.с.23,24) Зазначена постанова була зареєстрована в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна 03.06.2014 року за № 14383805. 27.06.2014 року державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачеві на підставі ст.47 Закону України Про виконавче провадження. Зазначеною постановою арешт, накладений в межах виконавчого провадження та у відповідності до вимог ст.50,60 Закону України Про виконавче провадження знятий не був . Відповідно до листа Вознесенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби ГТУЮ у Миколаївській області від 05.09.2016 року на даний час на виконанні у відділі виконавче провадження щодо боржника [PERSON] не перебуває (а.с.12). На даний час арешт з рухомого майна [PERSON] не знято. Відповідно до статті 2 Цивільного процесуального кодексу України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Закон, який встановлює нові обов'язки, скасовує чи звужує права, належні учасникам цивільного процесу, чи обмежує їх використання, не має зворотної дії в часі. Наведений принцип закріплений у статті 58 Конституції України. Статтею 1 Закону України «Про виконавче провадження», ( від 21.04.1999 № 606 -ХIV), який діяв на момент винеяення постанови про арешт рухомого майна боржника) передбачено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. За приписами ч.1 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження" ( від 21.04.1999 року) арешт майна боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно боржника може накладатися державним виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження (п.3 ч.2 ст.57 Закону України "Про виконавче провадження"). Відповідно до ст. 50 Закону України Про виконавче провадження у разі якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника. Згідно п.3.17 Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 02.04.2012 року № 512/5, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувачу чи повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який (яка) його видав (ла), державний виконавець зазначає підставу для цього з посиланням на відповідну норму Закону, результати виконання, а також наслідки завершення відповідного виконавчого провадження (зняття арешту з майна тощо). Таким чином, після завершення виконавчого провадження державний виконавець повинен скасовувати вжиті ним заходи примусового виконання рішення, в тому числі зняти арешт, накладений на майно боржника. У листі Вознесенського міськрайонного ВДВС ГТУЮ у Миколаївській області від 05.09.2016 року зазначено, що відповідно до п.9.9 Порядку роботи з документами в органах державної виконавчої служби, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №2274/5 від 25.12.2008 року, строк зберігання завершених виконавчих проваджень, переданих на зберігання, становить 3 (три) роки, крім виконавчих проваджень, завершених за постановами про накладення адміністративного стягнення, строк зберігання яких становить 1 (один) рік. Згідно з п.9.10 Порядку виконавчі провадження, строки зберігання яких закінчився, підлягають знищенню.\~ Законом України "Про виконавче провадження" та Інструкцією з організації примусового виконання рішень, затвердженою \~Наказом Міністерства юстиції України №512/5 від 02.04.2012 року, не передбачено механізм та порядок зняття арешту по виконавчим провадженням, які є знищеними. Отже, виходячи з вищевикладеного, Вознесенський міськрайонний ВДВС ГТУЮ не має правових підстав для задоволення заяви [PERSON] про зняття арешту з майна. Судом встановлено, що на даний час на виконанні у Вознесенському міськрайоному ВДВС виконавчі провадження стосовно боржника [PERSON] не перебувають, однак державним виконавцем не було знято арешт, накладений на рухоме майно боржника. Відповідно до ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав та основоположних свобод, гарантує право кожної фізичної особи мирно володіти своїм майном. Частиною 4 ст.41 Конституції України визначено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Частиною другою цієї статті передбачено, що особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Виходячи з вищевикладеного, на час звернення з заявою до суду за наявності арешту (обтяження) накладеного на майно порушується право приватної власності позивача, внаслідок чого він позбавлений змоги в повному об'ємі користуватися та розпоряджатися своїм майном на власний розсуд. За таких обставин суд приходить до висновку про необхідність звільнити з-під арешту рухоме майно, що належить на праві власності [PERSON], накладеного постановою державного виконавця ВДВС Вознесенського МРУЮ Миколаївської області від 20 грудня 2013 року про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження за №36976672 . \~\~\~\~\~\~\~\~\~\~\~

Outcome: approved