Jurisdiction: civil
Date: 2014-10-28 00:00:00

Позивач звернувся до Солом'янського районного суду м. Києва з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний банк "Український фінансовий світ" (далі ПАТ "КБ "УФС") та змінивши позовні вимоги про розподілення належних позивачу коштів на депозитні вклади 28 фізичним особам, просив суд зобов'язати ПАТ "КБ "УФС" укласти договори банківського вкладу на суму 190 000 грн з [PERSON] на користь: дружини [PERSON]; сина [PERSON]; батька [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. Зобов'язати ПАТ "КБ "УФС" укласти договори банківського вкладу на суму 150 000 грн з [PERSON] на користь: [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]; [PERSON]. В обґрунтування позовних вимог під час подачі позовної заяви до суду позивач посилається на те, що 30.05.2013 між позивачем та ПАТ "КБ "УФС" було укладено договір №31309 банківського вкладу (депозиту) "Планер" та на депозитний рахунок банку позивачем було розміщено 5700000 грн. Строк дії договору сплинув 31.05.2014. Позивач неодноразово звертався в регіональне відділення ПАТ "КБ "УФС" з проханням повернути йому вклад або готівкою, або шляхом розміщення вкладу на депозитні рахунки його рідних та близьких друзів. Пропонуючи розподіл залишку депозитного рахунку, позивач переслідував мету допомогти близьким йому людям шляхом отримання ними відсотків по депозитному вкладу на протязі не менше ніж один рік. Видача готівкових коштів з депозитного рахунку впливає на фінансовий стан банківської установи, а тому позивач бажає розподілити кошти з його рахунку на депозитні вклади його рідних та близьких друзів у кількості 28 осіб. На момент звернення до суду позивачу стало відомо, що приймаються міри щодо введення тимчасової адміністрації в ПАТ "КБ "УФС". Позивач вказує на те, що відповідач не реагує на його звернення щодо повернення коштів та ігнорує права позивача на розпорядження коштами. Крім того позивач звертався до НБУ з проханням у сприянні йому щодо питання перерозподілу депозитного вкладу, однак всі вищевказані діє не дали бажаного результату у зв'язку з чим, позивач звернувся до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів. Обґрунтовуючи позовні вимоги після отримання ухвали про залишення позовної заяви без руху, представник позивача зазначив, що 02.06.2014 було переоформлено договір №31309 банківського вкладу (депозиту) "Планер" на догорів №41248 банківського вкладу (депозиту) "Олімпійські відсотки" перерахувавши на депозитні й рахунок кошти в сумі 6737430,50 грн на термін до 02.07.2014. Крім того, в той же день сторонами також було укладено договір про відкриття поточного рахунку, операції за яким можуть здійснюватися з використанням електронного платіжного засобу. В період з 02.06.2014 по 19.06.2014 відповідач повернув частину вкладу в сумі 1600000 грн. Після закінчення строку дії договору №41248 банківського вкладу (депозиту) "Олімпійські відсотки" відповідачу було запропоновано або повернути депозитний вклад або розподілити вклад шляхом укладання договорів банківського вкладу на користь третіх осіб вказаних позивачем. 21.06.2014 позивачем було укладено договори поворотної фінансової допомоги з 25 фізичними особами та прийнято рішення щодо укладання договору банківського вкладу на користь своєї дружини, сина та батька. З боку позивача вчинялися певні дії щодо врегулювання вищевказаного питання, однак своєю бездіяльністю відповідач не надав позивачу фінансову послугу у вигляді укладання договору банківського вкладу на користь третьої особи передбачену ст.1063 ЦК України, чим порушив вимоги ч.2 ст.1068 ЦК України,вищевикладені обставини призвели до звернення позивача з даним позовом до суду. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги від 16.09.2014 (а.с.18-26) та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені у позовній заяві, надавши при цьому відповідні пояснення. Представник відповідача, уповноваженої особи ВГВФО на тимчасову адміністрацію в ПАТ "КБ "УФС", в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову в повному обсязі, просив суд у його задоволенні відмовити з підстав, викладених в наданих суду письмових запереченнях. Відповідно до яких відповідач вважає позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими оскільки позивач не конкретизував у чому саме полягають порушення його прав та інтересів; не доведений факт порушення його права на укладання договорів вкладу на користь третіх осіб, а тому позов є передчасним; позивачем обраний невідповідний спосіб захисту свого права; вимога про укладання договорів вкладу на користь третіх осіб не може виступати способом повернення коштів, а є цілком самостійною вимогою; договір банківського вкладу не містить обов'язку банку по закінченню його дії укласти договори на користь третіх осіб. Заслухавши сторони, їх доводи та заперечення, розглянувши матеріали справи у їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позову без задоволення з наступних підстав. Згідно ст.ст.2-4 ЦПК України, провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час виникнення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом порушених або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Судом встановлено, що між сторонами існують правовідносини з приводу надання та споживання послуг за договором банківського вкладу (депозиту), що не заперечується сторонами, відповідно і не підлягає доказуванню. Законодавство України встановлює вимоги щодо особливого суб'єктного складу договору банківського вкладу, зокрема, однією стороною є банківська установа, а другою стороною (вкладник) є фізична або юридична особи. Залучення грошових коштів віднесено до банківських операцій, і здійснюється на підставі ліцензії Національного банку України. Відповідно до п.1 ст.2 до Закону України «Про банки та банківську діяльність» вклад - це кошти в готівковій або безготівковій формі, у валюті України або в іноземній валюті, які розміщені клієнтами на їх іменних рахунках у банку на договірних засадах на визначений строк зберігання або без зазначення такого строку, і підлягають виплаті вкладнику відповідно до законодавства України та умов кредитного договору. Пункт 1 ст.1058 ЦК України визначає, що за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов'язується виплачувати вкладникові таку саму суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. За своєю природою договір банківського вкладу є самостійним договором. Позовні вимоги полягають у зобов'язанні ПАТ "КБ "УФС" укладання з позивачем на користь інших фізичних осіб договорів банківського вкладу. Відповідно до ч.1 ст.509 ЦК України зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, встановлених ст.11 цього Кодексу, зокрема договорів та інших правочинів (ч.2 ст.509 ЦК України) і мають ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ст.526 ЦК України). Так договори №31309 банківського вкладу (депозиту) "Планер" від 30.05.2014 (а.с.5,6) та №41248 банківського вкладу (депозиту) "Олімпійські відсотки" від 02.06.2014 (а.с.30,31) не містять жодної умови щодо повернення коштів шляхом зобов'язання сторони (сторін) укладання договорів на користь третіх осіб. Відповідно до ст. 627 ЦК України відповідно до ст.6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. ЦК України ст.ст.3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Тобто, свобода договору поряд з рівністю учасників цивільних відносин відноситься згідно зі ст.1 ЦК України до числа найважливіших принципів цивільного законодавства. Зміст свободи договору проявляється в визнанні свободи укладання договорів суб'єктами цивільних правовідносин, в наданні можливості укладати договори, які передбачені та не передбачені законодавством, та в свободі вільно визначати умови договору. Відповідно до ч.ч.1,2,4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Згідно приписів ч.ч.1, 3 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Договір є двостороннім, якщо правами та обов'язками наділені обидві сторони договору. Частина 1 ст.13 ЦК України встановлює, що цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Зазначення позивача щодо наміру укласти з відповідачем договори на користь 28 фізичних осіб не підтвердженні жодним належним та допустимим доказом з боку позивача. При цьому, укладання договорів про надання поворотної фінансової допомоги від 21.06.2014 між позивачем та 25 фізичними особами (а.с.76-100), не свідчить про намір або виникнення обов'язку відповідача на укладання договорів банківського вкладу на користь 28 фізичних осіб. Договори про надання поворотної фінансової допомоги є окремими договорами між [PERSON] та 25 фізичними особами, які не створюють будь-яких обов'язків для ПАТ "КБ "УФС". За положенням ст.4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст.16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст.16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобов'язання особи до укладення відповідних договорів). Разом з тим виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист у суді порушених або невизнаних прав, меж здійснення особою цивільних прав і виконання цивільних обов'язків (ст.ст.3, 6, 12 - 15, 20 ЦК України, ст.ст.3-5 ЦПК України) можна дійти висновку про те, що, таке право підлягає захисту судом але в контексті правильного визначення підстав та предмету позовних вимог. Згідно із ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Згідно ст.58 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Статтею 212 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів у їх сукупності. На основі з'ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову. При пред'явленні позову позивач був звільнений від сплати судового збору, оскільки суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову, то з урахуванням положень ст.88 ЦПК України судовий збір компенсується за рахунок держави. З огляду на вищевикладене, відповідно до ст.ст.1, 3, 6, 13, 15, 16, 202, 203, 208, 509, 526, 626, 637, 1058 ЦК України, та

Outcome: dismissed