Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-03 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідачів та просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] на його користь суму заборгованості за кредитним договором №CL-001/035/2006 від 10 квітня 2006 року в розмірі 29622,74 євро, що еквівалентно 484361,95 грн. за офіційним курсом НБУ на дату проведення розрахунку заборгованості та 1767921,12 грн., що разом складає 2252283,07 грн. та судові витрати. Свої вимоги мотивує тим, що між АКБ «Райффайзенбанк Україна», правонаступником якого є ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є ПАТ «ОТП Банк, відповідно процесуальним правонаступником якого в свою чергу є ТОВ «ОТП ФакторингУкраїна» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL-001/035/2006 від 10.04.2006 р. За умовами кредитного договору банк надав позичальнику кредит в розмірі 52 160,00 євро зі сплатою фіксованої процентної ставки у розмірі 11,50% річних. В свою чергу позичальник зобов'язався прийняти, належним чином використати та повернути банку зазначені кредитні кошти у строки, передбачені кредитним договором, а також сплатити відповідну плату за користування кредитними коштами і виконати всі інші зобов'язання, визначені кредитним договором. Однак, відповідач договір належним чином не виконав і станом на 10.10.2014 року має перед позивачем заборгованість в сумі 29622,74 євро, що складається з: залишку заборгованості за кредитом у сумі 27 954,70 євро; суми несплачених відсотків за користування кредитом - 1668,04 євро; пені за прострочення виконання зобов'язань в розмірі 1767921,12 грн. З метою забезпечення виконання зобов'язань за кредитним договором №CL-001/035/2006 від 10 квітня 2006 року між банком та [PERSON] було укладено договір поруки №SR-001/035/2006 від 10.04.2006 року. За умовами договору поруки, поручитель зобов'язався відповідати в повному обсязі по борговим зобов'язанням [PERSON], що виникають з умов кредитного договору. Враховуючи ту обставину, що позичальник та поручитель порушують вимоги умов кредитного договору та договору поруки, а саме не виконують належним чином, в обумовлені строки зобов'язання щодо оплати кредиту і відсотків у сумі, передбаченій кредитним договором, позивач вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Представник позивача в судове засідання не з'явився, однак надіслав заяву згідно якої просить проводити розгляд справи без його участі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідачі в судове засідання не з'явились, будучи належним чином повідомленим про час, дату та місце розгляду справи про причини неявки не повідомили. Представник відповідачів позов не визнав із підстав зазначених у запереченні. При цьому зазначив, що вимога до поручителя про виконання ним солідарно з боржником зобов'язання за договором повинна бути пред'явлена у судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто упродовж шести місяців із моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням або із дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст.1050 ЦК України, або із дня настання строку виконання основного зобов'язання. Беручи до уваги, що термін виконання договору закінчився 10.04.2012 року, у шестимісячний термін вимоги до поручителя _ [PERSON], про виконання зобов'язань, не пред'являлись, порука в силу ч.4 ст.559 ЦПК України є припиненою. Кредитор втратив право вимоги до поручителя. Позовні вимоги до [PERSON] також пред'явлені з пропуском визначеного законодавством строку звернення до суду за захистом своїх прав. Просить застосувати строк позовної давності. Суд, вислухавши пояснення представника відповідачів та дослідивши наявні в матеріалах справи докази, приходить до висновку, що позовні вимоги ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» підлягають до часткового задоволення з наступних підстав. У судовому засіданні встановлено, що 10.04.2006 р. між АКБ «Райффайзенбанк Україна» та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-001/035/2006 (а.с.6-9), відповідно до ч.1 якого банк надав Відповідачу кредит в загальній сумі 52 160,00 євро, дата остаточного повернення якого - 10 квітня 2012 року, цільове використання кредиту - придбання автомобіля. Фіксована процентна ставка за користування кредитом - 11,50% річних. У відповідності до п.п. 1.1, 1.5.1, 1.5.1.1. частини № 2 кредитного договору позичальник зобов'язався своєчасно та повністю сплатити кредит, проценти за користування кредитом. Як вбачається із п.1.11.1 ч.2 договору, усі платежі для повернення суми кредиту, сплати процентів та комісій за користування кредитом повинні здійснюватись позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. В п.3.1.1 ч.2 договору зазначається, що за порушення прийнятих на себе зобов'язань стосовно повернення кредитних коштів, сплати процентів за користування кредитними коштами у визначені цим договором строки, позичальник зобов'язаний сплатити банку пеню в розмірі 1% від суми несвоєчасно виконаного зобов'язання за кожний день прострочки. Зазначена пеня сплачується додатково до прострочених сум, що підлягають сплаті згідно цього договору. У п.6.3 договору зазначено, що цей договір набуває чинності з моменту підписання сторонами обох частин цього договору, включаючи всі додатки до нього, і діє до виконання сторонами, взятих на себе зобов'язань по цьому договору в повному обсязі. Згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків (а.с.9-10), останній платіж по даному договору - 10.04.2012 року. Із розрахунку заборгованості (а.с.12-13) вбачається, що відповідачем [PERSON] була здійснена остання проплата по договору на погашення кредиту - 27.11.2009 року. У відповідності до даного розрахунку загальна сума заборгованості становить: 29622,74 євро - залишок заборгованості за кредитом; сума пені - 1767921,12 грн. У відповідності до п.1.1 договору поруки (а.с.14-15) поручитель ([PERSON]) зобов'язується відповідати за повне та своєчасне виконання боржником ([PERSON]) його боргових зобов'язань перед кредитором за кредитним договором №CL-001/035/2006 від 10 квітня 2006 року. 5 листопада 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП «Факторинг Україна» було укладено договір купівлі-продажу кредитного портфелю (а.с.16-22), у відповідності до умов якого, ПАТ «ОТП Банк» відступило право вимоги від відповідача коштів (включаючи проценти, комісії, штрафні санкції та інші платежі) ТОВ «ОТП «Факторинг Україна», право на одержання яких належить ТОВ «ОТП «Факторинг Україна». Належність позивача також підтверджується статутними документами (а.с.24-29). Доказів про відсутність заборгованості перед позивачем, відповідач не надав. У відповідності до ст.553 ЦПК України поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. У разі порушення боржником зобов'язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України). Припинення поруки пов'язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Отже, порука - це строкове зобов'язання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє суб'єктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (статті 251, 252 ЦК України). Таким чином, умови договору поруки про його дію до повного припинення зобов'язань боржника не свідчать про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні статті 251, частини четвертої статті 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми частини четвертої статті 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів п.1.5.1 договору), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання боржником кожного щомісячного зобов'язання згідно з частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Отже, заборгованість, з приводу якої заявлений позов у справі, виникла в боржника за період з 10.05.2006 року до 10.10.2014 року (часу звернення позивача до суду) у зв'язку з тим, що відповідач не виконав належним чином своїх зобов'язань за кредитним договором Якщо умовами договору кредиту передбачені окремі самостійні зобов'язання боржника про повернення боргу щомісяця частинами та встановлено самостійну відповідальність боржника за невиконання цього обов'язку, то у разі неналежного виконання позичальником цих зобов'язань позовна давність за вимогами кредитора до нього про повернення заборгованих коштів повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Саме таку правову позицію було висловлено Верховним Судом України в постанові від 19 березня 2014 року у справі 6-20цс14. Оскільки відповідно до статті 554 ЦК України поручитель відповідає перед кредитором у тому самому обсязі, що й боржник, то зазначені правила урахуванням положень частини четвертої статті 559 ЦК України) повинні застосовуватись і до поручителя. Таким чином, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання боржником зобов'язань за кредитним договором передбачений частиною четвертою статті 559 ЦК України строк пред'явлення кредитором вимог до поручителя про повернення боргових сум, погашення яких згідно з умовами договору визначено періодичними платежами, повинен обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежу. Як убачається з графіка погашення кредиту, чергові платежі боржник повинен був здійснювати не пізніше 12 числа кожного місяця, тому з часу несплати кожного з платежів відповідно до статті 261 ЦК України починається перебіг позовної давності для вимог до боржника та обрахування встановленого частиною четвертою статті 559 ЦК України шестимісячного строку для пред'явлення вимог до поручителя. У разі пред'явлення банком вимог до поручителя більше ніж через шість місяців після настання строку для виконання відповідної частини основного зобов'язання в силу положень частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється в частині певних щомісячних зобов'язань щодо повернення грошових коштів поза межами цього строку. Регулюючи правовідносини з припинення поруки у зв'язку із закінченням строку її чинності частина четверта статті 559 ЦК України передбачає три випадки визначення строку дії поруки: протягом строку, встановленого договором поруки (перше речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання, якщо кредитор не пред'явить вимоги до поручителя (друге речення частини четвертої статті 559 ЦК України); протягом одного року від дня укладення договору поруки (якщо строк основного зобов'язання не встановлено або встановлено моментом пред'явлення вимоги), якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя (третє речення частини четвертої статті 559 ЦК України). Зі змісту цієї норми вбачається, що у тексті частини четвертої статті 559 ЦК України застосовуються поняття «пред'явлення вимоги» та «пред'явлення позову», як умови чинності поруки. Враховуючи правову конструкцію зазначеної правової норми, викладеної в одному абзаці, подібність правовідносин, які вона регулює, та на підставі системного, послідовного, логічного тлумачення змісту цієї норми слід дійти висновку про те, що передбачений цією нормою підхід до правового регулювання строків дії поруки та її припинення є однаковим. Аналіз зазначеної норми права дає підстави для висновку про те, що строк дії поруки (будь-який із зазначених у частині четвертій статті 559 ЦК України) не є строком захисту порушеного права, а є строком існування суб'єктивного права кредитора й суб'єктивного обов'язку поручителя, після закінчення якого вони припиняються. Це означає, що зі збігом цього строку (який є преклюзивним) жодних дій щодо реалізації свого права за договором поруки, у тому числі застосування судових заходів захисту свого права (шляхом пред'явлення позову), кредитор вчиняти не може. З огляду на преклюзивний характер строку поруки й обумовлене цим припинення права кредитора на реалізацію даного виду забезпечення виконання зобов'язань застосоване в другому реченні частини четвертої статті 559 ЦК України словосполучення "пред'явлення вимоги" до поручителя протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання як умови чинності поруки слід розуміти як пред'явлення кредитором у встановленому законом порядку (статті 61, 64 Господарського процесуального кодексу України, стаття 122 ЦПК України) протягом зазначеного строку саме позовної, а не будь-якої іншої вимоги до поручителя. Зазначене положення при цьому не виключає можливість пред'явлення кредитором до поручителя іншої письмової вимоги про погашення заборгованості за боржника, однак і в такому разі кредитор може звернутися з такою вимогою до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання. Отже, виходячи з положень другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов'язання за договором повинно бути пред'явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобов'язанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого частиною другою статті 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобов'язання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Таким чином, аналізуючи частину четверту статті 559 ЦК України, слід дійти висновку про те, що застосоване в цій нормі поняття "строк чинності поруки" повинне розглядатися однаково, тобто як строк, протягом якого кредитор може в судовому порядку реалізувати свої права за порукою як видом забезпечення зобов'язання. Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобов'язання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Така правова позиція ВС України викладена у справі № 6- 53 цс 14 від 17.09.2014 року, в силу вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Із графіка повернення кредиту та сплати відсотків (а.с.9-10) вбачається, що термін виконання зобов'язання відповідача перед кредитором закінчився 10.04.2012 року. Інших доказів суду не надано. У шестимісячний строк вимога до поручителя - [PERSON] не пред'являлась. Як наслідок цього, в силу ч.4 ст.559 ЦК України порука є припиненою. А тому у задоволенні позову до [PERSON] слід відмовити. Відповідно до статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Договір є обов'язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобов'язання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобов'язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов'язання є прострочення - невиконання зобов'язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов'язання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як убачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору - до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними (пункт 6.3 кредитного договору), кінцевий строк повернення кредиту - до 10 квітня 2012 року (пункт 2 ч.1 кредитного договору), так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів - щомісяця до 10, 12 числа включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для відсотків за користування кредитом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобов'язання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Як зазначалося вище, сторони встановили як строк дії договору - до моменту виконання сторонами в повному обсязі взятих на себе зобов'язань, так і строки виконання зобов'язань зі щомісячним погашенням платежів, останній з яких у визначеній сумі підлягав виконанню у строк до 10 квітня 2012 року. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобов'язань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобов'язання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п'ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобов'язання, які деталізують обов'язок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обов'язку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Така правова позиція ВС України викладена у постанові по справі №6-20 цс 14 від 19.03.2014 року, в силу вимог ч. 1 ст.360-7 ЦПК України є обов'язковою для всіх судів України. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту та відсотків повинно здійснюватись позичальником частинами до 10, 12 числа кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобов'язань. Пунктом 1.5.1 договору передбачено, що повернення кредиту здійснюється щомісячно згідно графіка повернення кредиту та сплати відсотків, зазначеного у додатку №1 до кредитного договору. Даним графіком передбачено повне погашення заборгованості за кредитним договором до 10.04.2012. Із поданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж на виконання кредитного договору відповідачем [PERSON] здійснено 27.11.2009 року. Наступний платіж, згідно графіку, мав бути 10.12.2009 року, а тому право на пред'явлення позову про стягнення несплаченого платежу у позивача виникло 11.12.2009 року (перший день простроченого чергового платежу). Разом з тим, позов пред'явлено 27.11.2014 року (дата подачі позову на поштове відділення (а.с.32)). Таким чином, при подачі позову пропущено строки давності для пред'явлення позовних вимог, строк сплати яких наступив до 27.11.2011 року. Як наслідок цього (згідно графіку повернення кредиту та сплати відсотків за період з 12.12.2011 року по 10.04.2012 року), заборгованість [PERSON], термін давності по якій не сплинув, складає: заборгованість за кредитом у розмірі 3321,85 євро (724,45+724,45+724,45+724,45+724,05); заборгованість за відсотками - 106,43 євро (37,02+26,84+21,52+14,34+6,71). Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення п.7 ч.30 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Клопотання про поновлення пропущеного строку позовної давності позивачем не заявлялось. Що стосується наданого представником відповідачів до заперечення розрахунку, де зазначається та розрахована відповідальність за порушення грошового зобов'язання - ч.2 ст.625 ЦК України, то суд зазначає, що в силу ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Позивачем не заявлялась вимога до відповідача на підставі ч.2 ст.625 ЦК України. Окрім того, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка є предметом даного договору, індексації не підлягає (рішення ВСУ від 28.03.2012 р. у справі 6-36736вов 10). Тому норми ч.2 ст.625 ЦК України щодо плати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов'язання, яке визначене у гривні. А тому заявлена представником відповідачів сума боргу [PERSON] перед позивачем на підставі ч.2 ст.625 ЦК України на суму 1143,66 євро судом не приймається, оскільки вона не ґрунтується на вимогах законодавства, що регулюють дані правовідносини. Заява представника відповідачів, щодо вилучення банківською установою автомобіля, вартість якого перевищує суму боргу, судом не приймається до уваги, оскільки будь-які докази стосовно даного факту до суду не надано. В силу ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. У п.12 Постанови Пленуму ВСС України з розгляду цивільних і кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» зазначається, що у разі якщо кредит правомірно наданий в іноземній валюті та кредитодавець (позивач) просить стягнути кошти в іноземній валюті, суд у резолютивній частині рішення зазначає про стягнення таких коштів саме в іноземній валюті, що відповідає вимогам ч.3 ст.533 ЦК. Разом із тим як за пред'явлення позову, так і при його вирішенні судом, ціна якого визначається в іноземній валюті, судовий збір сплачується позивачем або стягується судом у гривнях із урахуванням офіційного курсу гривні до іноземної валюти, встановленого Національним банком України на день сплати. Курс НБУ на дату проведення розрахунку суми позову за 1 євро становив 16,351018. Зважаючи на викладене позов підлягає до часткового задоволення. Враховуючи, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, відповідно до ст. 88 ЦПК України, судові витрати понесені позивачем у вигляді судового збору в сумі 3654,00 грн. підлягають стягненню з Відповідача на користь Позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. А тому, на користь Позивача із Відповідача підлягає стягненню 609 грн.61 коп. Зважаючи на викладене,

Outcome: partial