Jurisdiction: civil
Date: 2016-04-03 00:00:00

ПАТ КБ "Приватбанк" звернулося з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. На обгрунтування своїх позовних вимог посилаються на те, що відповідно до укладеного договору № б/н від 10.07.2009 року [PERSON] 10.07.2009 року отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п. 3.2, п. 3.3 Умов та Правил надання банківських послуг, де зазначено, що клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням банку і клієнт дає право банку в будь-який момент змінити (зменшити або збільшити) кредитний ліміт. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами та правилами надання банківських послуг" "Правилами користування платіжною карткою" та "Тарифами банку" складає між ним і банком договір, про що свідчить підпис відповідача в заяві. ПАТ КБ "Приватбанк" свої зобов'язання за договором та угодою виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому договором. Відповідно до п. 6.5 Умов та правил надання банківських послуг позичальник зобов'язується погашати заборгованість за кредитом, відсотками за його користування, за перевитрати платіжного ліміту, а також оплачувати комісії на умовах, передбачених цим договором. Згідно статей 526, 527, 530 ЦК України зобовязання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Згідно п. 6.6 Умов та правил надання банківських послуг у разі невиконання зобов'язань за договором, на вимогу банку виконати зобов'язання з повернення кредиту (у тому числі простроченого кредиту та овердрафту), оплати винагороди банку. При укладенні договору сторони керувались ч.1 ст. 634 ЦК України. Відповідно до кредитного договору при порушенні позичальником строків платежів по кожному з грошових зобов'язань, передбачених цим договором більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити банку штраф в розмірі 250 грн. + 5% від суми позову. Відповідач в порушення умов кредитного договору, а також ст.ст. 526, 527, 530 ЦК України зобовязання за вказаним договором належним чином не виконав. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором кредитодавець зобовязується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити відсотки. У звязку з зазначеними порушеннями зобовязань за кредитним договором відповідач станом на 14.01.2016 року має заборгованість 39971,74 грн., яка складається з наступного: - 3945,05 грн. - заборгованість за кредитом; - 30795,73 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; - 3089,45 грн. - заборгованість за пенею та комісією; а також штрафи відповідно до умов кредитного договору: - 250 грн. - штраф (фіксована частина); - 1891,51 грн. - штраф (процента складова). Прохають стягнути із відповідача на їх користь заборгованість за кредитним договором № б/н від 10.07.2009 року в розмірі 39971 грн. 74 коп. та судові витрати в розмірі 1378 грн. У судове засідання представник позивача не зявився, до суду надійшла заява з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове засідання не зявився, надіславши заяву з проханням розглядати дану справу без його участі, позовні вимоги не визнає, надав письмові заперечення, в яких посилається на те, що позивач пропустив строки позовної давності, тому прохає залишити позов без задоволення. Вивчивши надані сторонами докази, даючи їм оцінку у їх сукупності, суд приходить до висновку про те, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст.10 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін і кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 статті 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень; докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може грунтуватися на припущеннях. У судовому засіданні встановлено, що між сторонами в даній справі - ПАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] 10.07.2009 року було укладено кредитний договір № б/н про надання банком відповідачу в даній справі кредиту у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку в розмірі 4000 грн. зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Однак, даного зобовязання відповідач не виконав, в звязку з чим і утворилася заборгованість в розмірі 39971 грн. 74 коп., яку позивач і просить стягнути на свою користь. Як вбачається з наданого позивачем розрахунку заборгованості, останній платіж за кредитним договором було здійснено відповідачем 01.02.2011 року (а.с.6,7). Згідно з умовами кредитного договору позичальник зобов'язаний здійснювати повернення кредиту в розмірі та в строки, визначені цим договором. Право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кредитних коштів, а відтак і початок перебігу позовної давності починається з моменту порушення строку його погашення. Верховний Суд України у своїй постанові по справі № 6-20цс14 від 19.03.2014 року дійшов такого ж висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Відповідно до вимог ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Нормами ч. 1 ст. 261 ЦК України встановлено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Позивач в справі знав і міг звернутися до суду за захистом своїх порушених прав у встановлений чинним законодавством строк - 3 роки, тобто до 01.02.2014 року, але звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за кредитним договором лише 24 лютого 2016 року, тобто після спливу трьохрічного строку позовної давності. Нормами ч. 4 ст. 267 ЦК України визначено, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. За викладених обставин, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні позову Публічного акціонерного товариства комерційний банк "Приватбанк" слід відмовити в звязку із пропуском строку позовної давності. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed