Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

Позивач звернувся до суду з даним позовом аргументуючи його наступним. Рішенням 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 16.07.2009 № 1176 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по вул. Високій. Частиною 2 вказаного рішення гр. [PERSON] надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій. На підставі вищезазначеного рішення та погодженого відділом Держкомзему у місті Ужгороді від 03.06.2009 завдання на виконання робіт ДП «Трансшпед- Земля» ТОВ «СП «Трансшпед-Україна» розроблено матеріали щодо вибору місця розташування земельної ділянки, передбаченої для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у місті Ужгород по вул. Високій, загальною площею 0,8205 га. На підставі рішення [PERSON] міської ради за № 1176 та завдання на виконання робіт, погодженого відділом Держкомзему у місті Ужгород від 21.09.2009, ДП «Трансшпед-Земля» ТОВ «СП «Трансшпед-Україна» розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] у власність площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій в м. Ужгороді, та за рішенням 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 27.11.2009 № 1301 вказаний проект землеустрою затверджений. Позивач вказує на те, що при розгляді документації, встановлено, що суміжним землекористувачем від точки А до точки Б є землі загального користування - дорога (проїзд). У графічних матеріалах (проектній пропозиції забудови земельних ділянок в районі вул. Висока запроектовані дороги (проїзди) із врахуванням ширини проїзду (дороги) 6 метрів. Дану норму ширини проїзної частини дороги без пропуску громадського пасажирського транспорту вказано у п. 2.4 Державних будівельних норм України (ДБН В.2.3-5-2001). Разом з тим, згідно отриманої інформації від управління державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області встановлено, що по межі земельної ділянки гр. [PERSON] від точки А до точки Б встановлені металеві стовпчики та, виходячи з вищенаведеного, фактична ширина проїзду (дороги) складає не більше 3 (трьох) метрів. Відтак, позивач вказує на те, що [PERSON] міською радою затверджено проект землеустрою, яким, у тому числі [PERSON], передано частину запроектованої дороги. Таким чином, Прокуратурою міста Ужгорода вивчено стан дотримання вимог земельного законодавства щодо порядку набуття фізичними особами права власності на земельні ділянки комунальної власності та встановлено, що рішенням 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради № 1069 гр. про затвердження проекту землеустрою прийнято всупереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України. Крім того зі змісту позовної заяви слідує, що ще однією підставою визнання недійсним рішення [PERSON] міської ради в частині передачі [PERSON] земельної ділянки позивач вказує порушення порядку зміни цільового призначення земельної ділянки, який суперечить п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ за №677 від 26.05.2004 та ст. 1 Закону України «Про землеустрій»). Зокрема позивач зазначає, що згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення [PERSON] міською радою буда визначена з кодом цільового використання 1.21 та, у відповідності до діючого генерального плану, не відносилась до земель житлової та громадської забудови, попри це, затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.18, порушуючи при цьому діючий генеральний план та частини 1, 2 статті 20 Земельного кодексу України, п.2 Порядку, затвердженого постановою КМУ за №677 від 26.05.2004, ст.1 Закону України «Про землеустрій» та, відповідно ст.ст. 1, 3 Закону України «Про планування та забудову територій». На підставі викладеного позивач просить суд визнати незаконним та скасувати п.1.18 рішення 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 27.11.2009 за №1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] та передано у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз 10 в місті Ужгороді та визнати недійсними Державний акт на право власності на земельну ділянку серіїЯИ№ 578783 за кадастровим номером 2110100000:31:003:0120. Представник позивача [PERSON] місцевої прокуратури прокурор Губаль О.В. в судовому засіданні збільшив позовні вимоги та просив суд визнати незаконним та скасувати п.1.18 рішення 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 27.11.2009 за №1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] та передано у власність земельну ділянку площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз 10 в місті Ужгороді, визнати недійсними Державний акт на право власності на земельну ділянку серіїЯИ№ 578783 за кадастровим номером 2110100000:31:003:0120 та визнати недійсним договір дарування земельної ділянки за кадастровим номером 2110100000:31:003:0120, укладений 25.08.2010 року між [PERSON] та [PERSON] (реєстраційний номер 2429, номер правочину 4089107) та додатковий договір № 1 від 01.12. 2015 року до вказаного договору дарування (реєстраційний номер 2930). Представники відповідача [PERSON] [PERSON], [PERSON] в судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог з підстав, викладених у письмових запереченнях на позов. Представник відповідача [PERSON] міської ради - в судове засідання не зявився, хоч повідомлявся своєчасно про дату та час судового засідання, однак 14.12. 2016 року від нього на адресу суду надійшли письмові заперечення на позов, в яких просить провести судовий розгляд справи за його відсутності, просив застосувати до позову строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог повністю з підстав, викладених у запереченнях. Заслухавши пояснення представника позивача, представників відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, судом встановлені наступні обставини. Відповідно до ч.1\~\~ст.11 ЦПК України\~\~суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. З досліджених судом матеріалів справи вбачається, що предметом спору у даній справі є визнання незаконним рішення міської ради, визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею та договору дарування земельної ділянки, а отже до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми Конституції України,\~Земельного кодексу України,\~Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні",\~Закону України "ПроДержавний земельний кадастр",\~Закону України "Про землеустрій"\~та інших законодавчих актів, які регулюють спірні правовідносини. Підставою звернення позивача, [PERSON] місцевої прокуратури, до суду слугували отримані від управління державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області матеріали перевірки, передані прокурору для вжиття заходів прокурорського реагування. Представник відповідача [PERSON]-[PERSON] та представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] у своїх письмових запереченнях на позов вказують на пропуск позивачем - Прокуратурою м. Ужгород строків позовної давності, оскільки прокуратурою на момент прийняття оскаржуваного рішення органом владних повноважень, [PERSON] міською радою, виконувався загальний нагляд, що відтак на підставі п. 4 ст. 267 ЦК України має слугувати підставою для відмови у задоволенні позову. Однак з такими доводами представників відповідачів суд не погоджується з наступних підстав. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Відповідно до частини четвертої\~статті 267 ЦК України\~сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. За загальним правилом, закріпленим у частині першій\~статті 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Виходячи зі змісту статей\~256,\~261 ЦК України\~позовна давність є строком пред'явлення позову як безпосередньо особою, право якої порушене, так і тими суб'єктами, які уповноважені законом звертатися до суду з позовом в інтересах іншої особи - носія порушеного права (інтересу). При цьому як у випадку пред'явлення позову самою особою, право якої порушене, так і в разі пред'явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з того самого моменту: коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Таким чином, положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів. З огляду на положення\~статті 261 ЦК України,\~статті 45 ЦПК України\~суд повиннен з'ясувати, з якого моменту у прокурора виникло право на звернення до суду в інтересах держави з позовом про визнання недійсним державного акта на право власності на земельну ділянку. В даному конкретному випадку це право пов'язане з моментом, коли саме повноважному органу, право якого порушене, стало відомо про таке порушення. З доданого до матеріалів справи супровідного листа начальника управління державної інспекції сільського господарства у Закарпатській області № 04/4134 від 14.09.2015 року (а. с. 11) вбачається, що за зверненням гр. [PERSON] проведено перевірку в питань дотримання вимог земельного законодавства в частині надання та використання земельної ділянки по вул. Високій в м. Ужгороді шляхом розгляду документації із землеустрою, повязаної з використанням та охороною земель. В результаті вказаної перевірки виявлено ряд порушень вимог земельного законодавства при прийнятті [PERSON] міською радою рішень про надання дозволу на розробку проекту із землеустрою з подальшим прийняттям рішення про затвердження та передачею у власність гр.. [PERSON] земельної ділянки площею 0, 0895 га в м. Ужгороді по вул. Високій. Отже узагальнюючи наведене, судом встановлено, що про порушення вимог земельного законодавства позивач дізнався 14.09.2015 року, що й стало підставою для подання до суду позовної заяви 21.10.2015 року в межах строку позовної давності. Крім того представник відповідача [PERSON] міської ради [PERSON] Н, вказує на те, що прокуратурою не обґрунтовано порушення державного інтересу при оскарженні рішень міської ради та договору оренди землі, тобто вважає, що позивачем не обґрунтована підстава для представництва в суді. Однак не можна погодитися із позицію представника відповідача, що прокурором у позовній заяві не зазначено, відносно яких саме інтересів держави наявна загроза порушення, або які саме інтереси держави порушено винесенням спірного рішення [PERSON] міської ради та про відсутність в спірному випадку загрози порушення чи порушення інтересів держави. Відповідно до\~ст. 23 Закону України «Про прокуратуру»\~прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб'єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Верховний Суд України зазначає, що згідно зі статтею 121 Конституції України, частиною другою статті 45 ЦПК і статтями 35, 361, 56 Закону України "Про прокуратуру" прокурором, який може шляхом пред'явлення позову в суді першої інстанції або на будь-якій стадії цивільного процесу здійснювати представництво громадян у випадках, передбачених законом, і представництво держави, підстави якого обґрунтовує сам, є: Генеральний прокурор України та його заступники, підпорядковані прокурори та їх заступники, старші помічники і помічники прокурора, начальники управлінь і відділів, їх заступники, старші прокурори та прокурори управлінь і відділів, які діють у межах своєї компетенції. Відповідно до ст. 361\~Закону України "Про прокуратуру" представництво прокуратурою інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні прокурорами від імені держави процесуальних та інших дій, спрямованих на захист у суді інтересів громадянина або держави у випадках, передбачених законом. Прокурор самостійно визначає підстави для представництва у судах, форму його здійснення і може здійснювати представництво в будь-якій стадії судочинства в порядку, передбаченому процесуальним законом. У звязку з наведеним, суд приходить до переконання, що звернення до Ужгородського міськрайонного суду із зазначеним позовом в інтересах держави, аргументоване тим, що органи Державної інспекції сілського господарства України не наділені повноваженнями щодо звернення з позовами до суду про визнання протиправними та недійсними рішень ради, натомість прокуратура в силу вимог 121 Конституції України, ст. 45 ЦПК України та ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру» наділена повноваженнями щодо звернення до суду з метою захисту інтересів держави у сфері регулювання земельних відносин і охорони землі та набуває статусу позивача є таким, що не суперечить вимогам чинного законодавства. Відтак, законодавцем передбачена можливість втручання прокурора у випадку, коли захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, або коли такий орган відсутній, а так само, на необхідність обґрунтування підстав для здійснення прокурором представництва підкреслюють позавідомчий та міжгалузевий характер діяльності прокурора, як інституту, що призначений для універсального та постійного ефективного захисту конституційно значимих цінностей та відповідно розповсюджується на ті сфери суспільних відносин щодо яких діє спеціальний (відомчий) державний контроль. В розглядуваному конкретному випадку звернення прокурора спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання - передачі в оренду земельної ділянки, при наданні якої (у відповідності до змісту позовної заяви) не дотримано норми ДБНу, в результаті чого було обмежено функціональність проїзду(дороги), що чинним законодавством віднесені до земель загального користування, відтак дотримання у цій сфері суспільних відносин законодавства становить суспільний інтерес, тому захист такого інтересу на думку суду відповідає функціям прокурора. Отже, завдання суду є встановити, чи було дотримано [PERSON] міською радою передбачені чинним законодавством норми земельного та містобудівного законодавства України під час відведення та передання у власність [PERSON] земельної ділянки площею 0, 0895га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз. 10 в м. Ужгороді. Згідно доданої до матеріалів справи довідки Завідувача сектору контролю родючості грунту Держсільгоспінспекції в Закарпатській області [PERSON] від 31.03.2015 року під час перевірки, проведеної в порядку ст. 9 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель», ЗУ «Про землеустрій» розглянуто проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність гр. [PERSON] по вул. Високій в м. Ужгороді та встановлено наступне. Рішенням 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 10.04.2009 року № 1069 гр. [PERSON]В, надано дозвіл на підготовку матеріалів вибору місця розташування земельної ділянки площею 0, 0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по вул. Високій, поз. 10. На підставі вказаного рішення та погодженого відділом Держкомзему у м. Ужгороді від 03.06.2009 року завдання на виконання робіт ДП «Трансшпед-Земля» ТОВ «СП «Трансшпед-Україна» розроблено матеріали щодо вибору місця розташування земельної ділянки, переданої для будівництва та обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд у місті Ужгород по вул. Високій, загальною площею 0, 8205 га. У матеріалах щодо вибору місця розташування земельної ділянки присутній акт вибору та обстеження земельної ділянки від 01.06.2009 року, який погоджений уповноваженною комісією. Ч. 3 вказаного вище завдання від 03.06.2009 року передбачено наявність викопіювання з планово-картографічних матеріалів (генеральний план). Разом з тим зазначено, що в наданих для перевірки матеріалах відсутні графічні матеріали всупереч ч. 5 ст. 151 ЗК України. Рішенням 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 16.07.2009 № 1176 затверджено матеріали вибору місця розташування земельних ділянок для будівництва і обслуговування житлових будинків, господарських будівель і споруд по вул. Високій. Частиною 2 вказаного рішення гр. [PERSON] надано дозвіл на підготовку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій. На підставі рішення [PERSON] міської ради за № 1176 та завдання на виконання робіт, погодженого відділом Держкомзему у місті Ужгород від 21.09.2009, ДП «Трансшпед-Земля» ТОВ «СП «Трансшпед-Україна» розроблено проект із землеустрою щодо відведення земельної ділянки гр. [PERSON] у власність площею 0,0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд по вул. Високій в м. Ужгороді. Разом з тим завідувач сектору [PERSON] зазначив про відсутність в графічних матеріалах (проектній пропозиції забудови земельних ділянок в р-ні вул. Висока) затвердженої містобудівної документації(Генерального плану), тобто вказується на те, що [PERSON] міською радою рішенням 5 сесії 5 скликання від 27.11. 2009 № 1301 затверджено проект землеустрою щодо відведення та надання у власність земельної ділянки супереч вимог ст. 39 Земельного кодексу України. Положеннями статті 39 ЗК України визначено, що використання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм. Згідно доданого до матеріалів справи листа в.о. начальника Управління містобудування та архітектури № 291/20-13 від 20.10.2015 року (а.с 25) управлінням містобудівні умови та обмеження на забудову земельної ділянки за кадастровим № 2110100000:31:0120 по вул. Висока, 12 в м. Ужгород не надавались. Згідно детального плану забудови попередньо погодженого 08.04.2009 року між даною ділянкою та ділянкою розташованою напротив передбачено проїзд до сусідніх ділянок згідно ДБН 390 -62** не менше 6 м. Вказаний факт також підтверджується доданим викопіюванням детального плану (а.с. 26). Разом з тим при проведенні вищезгадуваної перевірки Держсільгоспінспекцією в Закарпатській області під час виїзду на місце було встановлено, що по межі земельної ділянки гр. [PERSON] від точки А до Б встановлені металеві стовпчики, а фактична ширина проїзду (Дороги) складає не більше 3 метрів, в результаті чого було обмежено функціональність проїзду. Відповідно до матеріалів позову до земельної ділянки , що передана [PERSON] від точки А до точки Б прилягають землі загального користування дорога (проїзд). Відтак, позивач вказує на те, що [PERSON] міською радою затверджено проект землеустрою, яким у власність окремим особам передано частину запроектованої дороги. Представники відповідачів заперечили вказаний факт, посилаючись на відсутність у позивача належних доказів того, що фактична ширина проїзду (Дороги) не скаладає 6 м. З метою встановлення ширини проїзду (дороги) вздовж межі земльної ділянки за адресою :м. Ужгород, район вул. Високої, поз. 10 від точки А до Б та чи накладається земельна ділянка на частину запроектованої дороги, ухвалою Ужгородського міськрайонного суду від 27.01.2016 року призначено судову земельно-технічну експертизу. Згідно висновку судової будівельно-технічної експертизи № 264 від 29.09.2016 року відповідно до наданих додатково картографічних матеріалів, а саме плану топографічного знімання ситуації в район вул. Висока виконаних інжереном землевпорядником [PERSON]І, на день проведення експертизи встановлено, що ширина проїзду (дороги) вздовж межі земельної ділянки за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, поз. 10, кадастровий номер 2110100000:31:003:0120 від точки А до Б становить: - на початку земельної ділянки в т. А 6, 51 м; - на відстані 2, 1 м. від початку земельної ділянки 6, 0 м; - на відстані 5, 4 м. від початку земельної ділянки 5, 2 м; - на відстані 14, 66 м. від початку земельної ділянки 6, 0 м; - на відстані 37, 25 м. від початку земельної ділянки 7, 88 м; В П. 2 згадуваного висновку зазначено, що земельна ділянка за адресою: м. Ужгород, вул. Висока, поз. 10, кадастровий номер 2110100000:31:003:0120 вздовж межі від точки А до точки Б накладається на частину запроектованої дороги. Узагальнюючи вищезазначене, суд приходить до висновку, що дійсно межі земельної ділянки накладаються частково на запроектовану дорогу, а фактична ширина проїзду (Дороги) не відповідає нормам ДБН В.2.3-5-2001, в результаті чого може бути обмежено функціональність проїзду. Ст.18 ЗУ «Про автомобільні дороги» унормовано, що складовими вулиць і доріг міст та інших населених пунктів є: проїзна частина вулиць і доріг, трамвайне полотно, дорожнє покриття, штучні споруди, споруди дорожнього водовідводу, технічні засоби організації дорожнього руху, зупинки міського транспорту, стоянки таксі, тротуари, пішохідні та велосипедні доріжки, зелені насадження, наземні та підземні мережі, майданчики для паркування. Межі вулиці за її шириною визначаються "червоними лініями". Розташування будь-яких об'єктів, будівель, споруд або їх частин у межах "червоних ліній" вулиці не допускається. Крім того прокурор вказує у позові, що при передачі [PERSON] у власність спірної ділянки мало місце порушення порядку зміни цільового призначення земельної ділянки. Відповідно до частини першої статті 20 ЗК України віднесення земель до тієї чи іншої категорії здійснюється на підставі рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування відповідно до їх повноважень. Зміна цільового призначення земель проводиться органами виконавчої влади або органами місцевого самоврядування, які приймають рішення про передачу цих земель у власність або надання у користування, вилучення (викуп) земель і затверджують проекти землеустрою або приймають рішення про створення обєктів природоохоронного та історико-культурного призначення (частина друга статті 20 ЗК України). Отже, реалізуючи свої повноваження з розпорядження земельними ділянками, відповідний орган державної влади чи місцевого самоврядування за місцем знаходження земельної ділянки, має право змінювати цільове призначення земельних ділянок, які відчужуються (надаються), за умови дотримання положень Порядку про погодження такої зміни з відповідними органами та після складання проекту відведення. Дослідивши додані до справи письмові доказ судом встановлено, що згідно матеріалів проекту землеустрою, спірна земельна ділянка до прийняття рішення [PERSON] міською радою була визначена кодом цільового використання 1.21 і у відповідності до діючого нереального плану не відносилась до земель житлової та громадської забудови. Разом з тим затвердженням вказаного проекту землеустрою міська рада одночасно прийняла рішення про зміну цільового використання земельної ділянки на код 1.18, порушуючи при цьому діючий генеральний план та ч.ч. 1, ст. 20 ЗК України, ст. ст. 1, 3 ЗУ Про плнування та забудову територій» Порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання недійсними рішень органів державної влади та органів місцевого самоврядування про надання (передачу) земельних ділянок громадянам та юридичним особам, відмови у реєстрації земельної ділянки або визнання реєстрації недійсною (стаття 21 ЗК України) Ст. 21 ЦК України визначає, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Суд визнає незаконним та скасовує нормативно-правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. На підставі викладеного, з врахуванням того, що судом встановлено допущені порушення під час відведення та передачі у власність [PERSON] спірної змельної ділянки, зокрема щодо питання зміни її цільового призначення та врахування її розташування, суд приходить до висновку, що вимога про визання незаконним та скасування п. 1.18 рішення 5 сесії 5 скликання [PERSON] міської ради від 27.11. 2009 року за № 1301, яким затверджено проект відведення земельної ділянки [PERSON] та передано у власність земельну ділянку площею 0, 0895 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруду по вул. Високій, поз. 10 в м. Ужгороді є обґрунтованою і підлягає до задоволення. Частиною 1\~ст. 21 Цивільного кодексу України\~передбачено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 10\~ст. 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"\~передбачено, що акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності\~Конституції\~або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Вивичивши вимогу позивача щодо визнання недійсним Державного акту на право власності на земельну ділянку серіїЯИ№ 578783 за кадастровим номером 2110100000:31:003:0120, суд виходить із наступного. В п. 2.3\~постанови Пленуму Вищого господарського суду України "Про деякі питання практики розгляду справ у спорах, що виникають із земельних відносин" №\~\~6 від 17.05.2011 року\~роз'яснено, що державні акти про право власності або право постійного користування на земельну ділянку є документами, що посвідчують відповідне право і видаються на підставі рішень Кабінету Міністрів України, обласних, районних, Київської і Севастопольської міських, селищних, сільських рад, Ради Міністрів Автономної Республіки Крим, обласної, районної, Київської і Севастопольської міських державних адміністрацій. У спорах, пов'язаних з правом власності або постійного користування земельними ділянками, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти про право власності чи постійного користування. Отже, право, посвідчене державними актами, є похідним від відповідного рішення органу державної влади чи органу місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у власність чи в користування, а тому з огляду на приписи ч. 1\~ст. 16 Цивільного кодексу України\~та\~ст. 152 Земельного кодексу України\~захист прав осіб на земельні ділянки не може здійснюватися лише шляхом визнання відповідного державного акта недійсним, якщо рішення, на підставі якого видано цей державний акт, не визнано недійсним у встановленому порядку. Враховуючи, що Державний акт на право власності на земельну ділянку серіїЯИ№ 578783 за кадастровим номером 2110100000:31:003:0120 було видано особі на підставі рішення органу місцевого самоврядування, яке вже попередньо судо визнано незаконним та скасоване, суд приходить до висновку, що встановлення судом його невідповідності вимогам чинного на момент прийняття законодавства України свідчить про відсутність правових підстав для видання відповідачу- Сурмай В.В. відповідного акта на право власності на землю, а тому вимога позивача про визнання недійсними такого акта є правомірною і такою, що підлягає до задоволення. Крім того під час судового розгляду справи судом встановлено, що у відповідності до договору дарування від 25.08.2010 року (реєстраційний номер 2429, номер правочину 4089107) та додаткового договору № 1 від 01.12. 2015 року до вказаного договору дарування (реєстраційний номер 2930) громадянка [PERSON] подарувала спірну земельну ділянку [PERSON]. Позивач ставить вимогу про визнання вказаного договору недійсним з тих підстав, що такий не відповідає вимогам ЦК України. Відповідно до підпункту 2 частини 2\~статті 16 Цивільного кодексу України\~одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Підстави недійсності правочину унормовані приписами статей203,\~215 Цивільного кодексу України. Відповідно до підпункту 2 частини 2\~статті 16 Цивільного кодексу України\~одним із способів захисту судом цивільних прав та інтересів може бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Підстави недійсності правочину унормовані приписами статей203,\~215 Цивільного кодексу України.недійсності правочину унормовані приписами статей203,\~215 Цивільного кодексу України. Відповідно до частини першої\~статті 215 ЦК України\~підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п'ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Згідно зі\~статтею 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі;\~\~правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Статтею 131 Земельного кодексу України\~ передбачено, що громадяни та юридичні особи України, а також територіальні громади та держава мають право набувати у власність земельні ділянки на підставі міни, дарування, успадкування та інших цивільно-правових угод. Укладення таких угод здійснюється відповідно доЦивільного кодексу України\~з урахуванням вимог цього\~Кодексу. Враховуючи вищезазначені встановлені судом фактичні обставини справи та встановлені судом порушення при виділенні спірної земельної ділянки, суд приходить до висновку, що позовна вимога щодо визнання недійним договору дарування є похідною від інших вимог та задовольняє її в повному обсязі. На підставі cт. 14\~Конституції України, cт. ст.\~3,\~10,\~212-215,\~294,\~296 ЦПК України, ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, cт. ст. 20, 21, \~79,\~123,\~126,\~152,\~158 ЗК України, суд, -

Outcome: approved