Jurisdiction: civil
Date: 2020-03-30 00:00:00

У поданій 03 квітня 2018 року заяві представник позивача просить стягнути з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором у розмірі 77611 грн. 51 коп. та судові витрати по справі. В обґрунтування своїх вимог позивач покликається на те, що 23 липня 2008 року між сторонами укладено договір, за яким [PERSON] отримав кредит у розмірі 17000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом. Отримавши кредит, відповідач належним чином взяті по договору зобов`язання не виконував, порядку погашення кредиту не дотримувався, що призвело до утворення заборгованості. Невиконання відповідачем умов договору дають право позивачу стягнути з нього заборгованість за кредитом у судовому порядку. У відзиві на позов відповідач позовні вимоги не визнав, мотивуючи тим, що з тарифами та правилами кредитування ознайомлений не був і не підписував їх, з умовами кредитування не обізнаний, а тому підписання анкети-заяви не може розцінюватися як стандартна форма кредитного договору. З розрахунком заборгованості він не погоджується, оскільки про зміну процентної ставки він не повідомлявся, а нарахований штраф поза межами позовної давності, просить у задоволені позову відмовити та застосувати позовну давність. Відповідь на відзив від позивача до суду не надходила, проте у відзиві на заяву про перегляд заочного рішення позивач зазначає про дотримання ним строків позовної давності. Представник позивача у судове засідання не з`явився, хоча про дату, час і місце судового засідання повідомлялися належним чином відповідно до вимог ст.128 ЦПК України, клопотань про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю прибуття з поважних причин не надходило. Згідно поданої заяви представник позивача позовні вимоги підтримує повністю та просить справу розглянути без його участі. Відповідач та його представник позовні вимоги не визнали з наведених у відзиві мотивів. Заслухавши пояснення учасників справи, з`ясувавши обставини та вивчивши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Установлено, що 23 липня 2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк", правонаступником якого є АТ КБ "Приватбанк", та [PERSON] на підставі заяви від 04 липня 2008 року укладено договір б/н, згідно якого банк надав позичальнику кредит у сумі 11000 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну карту зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 2,5% в місяць на суму заборгованості строком на 12 місяців, який автоматично лонгується на той же термін, якщо жодна із сторін не поінформує іншу сторону про припинення дії договору (п.9.12 Умов). У цій заяві своїм підписом, який не спростований, відповідач підтвердив, що він ознайомився та згоден з Умовами та Правилами надання банківський послуг, Правилами надання послуг, а також з Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Своїм підписом він підтвердив факт отримання повної інформації про умови кредитування в ПриватБанку. Також у цій заяві відповідач погодився з тим, що ця заява від 04 липня 2008 року разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг, не заперечив про інформування його про стан платіжної картки за допомогою e-mail або SMS. Указані обставини про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна GOLD» підтверджуються відповідною довідкою, підписаною 23 липня 2008 року відповідачем (а.с.12), а тому доводи відповідача про відсутність договірних відносин між сторонами з огляду на досліджені докази не є переконливими. Банк виконав свої зобов`язання, відкривши [PERSON] рахунок та надавши кредитні кошти в межах обумовлених сум, видавши платіжну картку, з якої здійснювалися банківські операції до 2015 року, що останнім не заперечується. У відповідності до п.6.5 погоджених сторонами Умов та правил надання банківських послуг - клієнт зобов`язувався погашати заборгованість по кредиту, відсоткам за його користування та сплачувати комісію на умовах, передбачених цим договором. Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то відповідно до ст.530 ЦК України воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач передбачені кредитним договором обов`язкові платежі по поверненню суми кредиту та відсотків за його користування у встановлені строки не сплачувала, чим порушила умови договору. Згідно ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом строк. Відповідно до ст.1054 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути кредит. З представленого позивачем розрахунку вбачається, що станом на 28 лютого 2018 року заборгованість за договором №б/н від 23 липня 2008 року становить 77611,51 грн., яка складається з: тіла кредиту - 5683,55 грн., заборгованості по відсотках за користування кредитом - 64172,61 грн., комісії - 3583,37 грн., фіксованої частини штрафу в розмірі 500 грн. та процентної частини штрафу 3671,98 грн. За вказаним розрахунком вбачається, що відповідач здійснював погашення виниклої заборгованості також 14 січня 2015 року в сумі 17630 грн., що ним заперечується, а останній платіж здійснено 31 травня 2015 року в сумі 16,63 грн. та надалі з серпня 2015 року по 29 січня 2018 року заборгованість за кредитом становила 5482,16 грн. а не 5683,55 грн. Крім того, з довідки АТ КБ «ПриватБанк» вбачається, що відповідач 12 червня 2013 року отримував за кредитним договором кредитну картку зі строком дії до червня 2015 року, що узгоджується із указаними вище операціями з погашення позичальником заборгованості в січні-травні 2015 року. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, яка обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Відповідно до ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) позовна давність застосовується в один рік (п.1 ч.2 ст.258 ЦК України). З позовом про стягнення заборгованості по тілу кредиту та неустойці позивач звернувся до суду 03 квітня 2018 року, тобто в межах трирічного строку позовної давності, проте після спливу річного терміну, який застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу). Згідно ч.1 ст.259 ЦК України позовна давність встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі та підписується сторонами. Матеріали справи не містять доказів, що з наданим позивачем Умовами та правилами надання банківських послуг в ПриватБанку від 06 березня 2010 року, якими визначено позовну давність щодо вимог банку 50 років (пункт 1.1.7.31), відповідач ознайомлювався та погодився з ними, підписуючи Анкету-заяву 23 липня 2008 року, а заява від 14 червня 2012 року не містить підпису відповідача та категорично заперечується ним. Таким чином суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин укладення з відповідачем письмового договору про збільшення позовної давності. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у спорі, є підставою для відмови в позові (ч.4 ст.267 ЦК України). З огляду на викладене в задоволенні вимог про стягнення неустойки слід відмовити за спливом строків позовної давності. Крім того, з розрахунку заборгованості вбачається, що заборгованість за процентами позивачем нараховано виходячи з розміру процентної ставки 32,4% з 01.09.2014 року та 42% з 01.04.2015 року, у той час як до її збільшення вона становила 27,6%. Згідно з ч.1 ст.651 ЦК України зміна договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст.628 ЦК зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. З роз`яснень, які містяться у п.28 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" вбачається, що при вирішенні спорів щодо правомірності підвищення процентної ставки згідно зі ст.1056-1 ЦК України у зв`язку з прийняттям Закону України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо заборони банкам змінювати умови договору банківського вкладу та кредитного договору в односторонньому порядку", яким передбачено, що встановлений кредитним договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшений банком в односторонньому порядку, а також, що умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною, суди мають виходити з того, що цей закон набрав чинності з 10 січня 2009 року. Відповідно до ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено кредитором в односторонньому порядку. З аналізу зазначених норм можна дійти висновку про те, що якщо умовами кредитного договору передбачається право банку в односторонньому порядку збільшувати розмір процентної ставки за користування кредитом у разі настання певних умов з додержанням установленої кредитним договором процедури повідомлення позичальника, то збільшення банком розміру процентної ставки за цим кредитним договором в односторонньому порядку є правомірним за умови, що рішення банку про таку зміну було прийняте до набрання чинності вказаним вище Законом. Така правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2355цс15. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» також передбачено, що банкам забороняється в односторонньому порядку змінювати умови укладених з клієнтами договорів, зокрема, збільшувати розмір процентної ставки за кредитними договорами або зменшувати її розмір за договорами банківського вкладу (крім вкладу на вимогу) за винятком випадків, встановлених законом. Відповідно до ч.4 ст.1056-1 ЦК України у разі застосування змінюваної процентної ставки кредитор самостійно, з визначеною в кредитному договорі періодичністю, має право збільшувати та зобов`язаний зменшувати процентну ставку відповідно до умов і в порядку, встановлених кредитним договором. Кредитодавець зобов`язаний письмово повідомити позичальника, поручителя та інших зобов`язаних за договором осіб про зміну процентної ставки не пізніш як за 15 календарних днів до дати, з якої застосовуватиметься нова ставка. У кредитному договорі встановлюється порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу. Порядок розрахунку змінюваної процентної ставки повинен дозволяти точно визначити розмір процентної ставки за кредитом на будь-який момент часу протягом строку дії кредитного договору. Кредитор не має права змінювати встановлений кредитним договором порядок розрахунку змінюваної процентної ставки без згоди позичальника. Згідно п.5.3 Умов надання банківських послуг банк має право здійснювати зміни Тарифів та інших умов обслуговування рахунків. При цьому банк, за виключенням випадків зміни розміру наданого кредиту (кредитного ліміту), зобов`язаний не менш ніж за 7 днів до введення змін проінформувати позичальника. Якщо протягом 7 днів банк не отримав повідомлення від клієнта про незгоду зі змінами, вважається, що клієнт приймає нові умови. Належних та допустимих у розумінні положень ст.ст.77-79 ЦПК України доказів повідомлення банком [PERSON] про зміну процентної ставки суду не надано та відповідач такі обставини заперечує. А відповідно до положень ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Ураховуючи викладене, проценти за період користування кредитом з 30 лютого 2015 року по 29 січня 2018 року мають нараховуватися в розмірі 27,6 % річних, а тому заборгованість по процентах, нарахованих на залишок поточної заборгованості за наданим кредитом, становить (5482,16 грн. х 27,6 % : 360 х 1041 : 100 %) 4373,37 грн. З огляду на викладене, позовні вимоги щодо стягнення 5482,16 грн. тіла кредиту, 4373,37 грн. відсотків за користування кредитом та 3583,37 грн. комісії, а всього на загальну суму 13438,90 грн. є обґрунтованими та позов підлягає частковому задоволенню. При постановлені рішення відповідно до ст.141 ЦПК України з відповідача підлягає до стягнення на користь позивача понесені ним судові витрати у розмірі 305 грн. 18 коп. пропорційно розміру задоволених вимог (17,32%).

Outcome: approved