Jurisdiction: civil
Date: 2018-08-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до Смілянського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до [PERSON], в якому просить визнати недостовірною та такою, що принижує честь, гідність та ділову репутацію [PERSON], неправдиву інформацію, яка була умисно поширена [PERSON] у письмовому зверненні від 26 березня 2018 року, поданому на адресу [PERSON] освіти і науки України [PERSON], зокрема в наступному викладенні: «На сьогоднішній день [PERSON] яра регіоналка не люстрована досі, українською мовою в україномовній школі не розмовляє, шанує мову країни агресора», «І її, іудейку, зрадницю, призначають директором у новітній заклад європейського типу», «Директор закладу не звертає на це ніякої уваги. Вона вважає, що з етнічними українцями так і треба вчиняти і гнобити їх», «Директор тримає в цьому навчальному закладі трьох бухгалтерів, одна з них дружина завгоспа, без спеціальної освіти, проста продавчиня. Директор розповідає, що такий завгосп її влаштовує. Влаштовує, бо знає скільки вона вкрала і якими аферами займається», «За останні, принаймі, десять років ця школа перетворилась на саму корупційну в місті», «Новий директор показала себе не з найкращого боку. Колектив вона не обєднає як керівник вона слабка, до того ж велика пліткарка, любить приходити на все готове, загрібати жар чужими руками, полюбляє халуїв-підлабузників, вміє пускати лише пил у вічі, а працювати ледача», «Вона активно бере участь в корупційних схемах по відмиванню бюджетних коштів, звітів немає», «Цій іудейці пенсіонерці все одно, що буде з нами українцями. Їй би грошей видурить побільше. Тому на керівних посадах повинні бути етнічні українці-патріоти», «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?»; зобовязати [PERSON] спростувати вищевказану поширену нею неправдиву інформацію, викладену у письмовому зверненні від 26 березня 2018 року адресованому [PERSON] освіти і науки України [PERSON] шляхом направлення письмових звернень до Міністерства освіти і науки України, Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації та Управління освіти, молоді і спорту виконкому Смілянської міської ради, в яких вказати про неправдивість та недостовірність обставин щодо [PERSON] зазначивши вищевказану інформацію; стягнути з [PERSON] на її користь моральну шкоду у розмірі 50000 гривень. Судові витрати понесені на сплату судового збору в сумі 2466 гривень 80 копійок та судові витрати за надання правничої допомоги адвокатом. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що вона працює директором НВК «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла. Відповідач [PERSON] є бабусею одного із учнів вказаного закладу [PERSON], та одночасно залучена до роботи у піклувальній раді навчального закладу. З осені минулого року відповідач розпочала системну компанію під прикриттям своєї громадської позиції, як член громадського обєднання «Смілянська самооборона», а також і як член піклувальної ради «Ліцей» з мотивів захисту ніби то як інтересів свого онука, так і в цілому всіх учнів та окремих батьків навчального закладу. Вищевказані дії [PERSON] характеризуються її спланованими та системними зверненнями у письмовій формі спочатку до керівництва «Ліцею», потім до Управління освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Смілянської міської ради, Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації та Міністерства освіти і науки України. Така активна громадська позиція відповідача в цілому, на перший погляд не суперечить положенням, які передбачені Законом України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року, якби [PERSON] не вийшла за рамки правової дозволеності в частині умисного і цілеспрямованого розповсюдження неправдивої інформації щодо неї особисто та як директора «Ліцею» зокрема, чим допустила приниження її честі, гідності та ділової репутації. Так, відповідач у своєму звернені до [PERSON] освіти і науки України [PERSON] від 26 березня 2018 року, яке зареєстроване у вказаному Міністерстві 03 квітня 2018 року за вхідним №Н-1457/о, крім всього, що стосується діяльності як «Ліцею» і міського управління освіти, молоді та спорту, та їх керівників, учителів та співробітників, відповідач в порушення загально прийнятих норм і правил, якими регламентується порядок та рамки таких письмових звернень, а саме ст.ст. 3, 5 Закону України «Про звернення громадян» від 02 жовтня 1996 року, припустила безпідставні та принизливі вислови на її адресу, як керівника навчального закладу, так і просто звичайної, добропорядної людини. Зокрема, у вказаному зверненні відповідач зазначає наступні образливі висловлювання щодо неї та її професійних здібностей на займаній посаді директора «Ліцею», повязуючи це все із її приналежністю до іншої національності, а також безпосередньо із її політичними вподобаннями чи поглядами. Так, як вбачається зі звернення: на листі 3 в абзаці 2 зазначено - «На сьогоднішній день [PERSON] яра регіоналка не люстрована досі, українською мовою в україномовній школі не розмовляє, шанує мову країни агресора»; нижче в цьому ж абзаці - «І її, іудейку, зрадницю, призначають директором у новітній заклад європейського типу»; на листі 4 абзац 2 - «Директор закладу не звертає на це ніякої уваги. Вона вважає, що з етнічними українцями так і треба вчиняти і гнобити їх»; на листі 7 абзац 4 - «Директор тримає в цьому навчальному закладі трьох бухгалтерів, одна з них дружина завгоспа, без спеціальної освіти, проста продавчиня. Директор розповідає, що такий завгосп її влаштовує. Влаштовує, бо знає скільки вона вкрала і якими аферами займається»; на листі 7 абзац 5 - «За останні, принаймі, десять років ця школа перетворилась на саму корупційну в місті»; на листі 8 абзац 2 - «Новий директор показала себе не з найкращого боку. Колектив вона не обєднає як керівник вона слабка, до того ж велика пліткарка, любить приходити на все готове, загрібати жар чужими руками, полюбляє халуїв-підлабузників, вміє пускати лише пил у вічі, а працювати ледача»; на листі 8 абзац 4 - «Вона активно бере участь в корупційних схемах по відмиванню бюджетних коштів, звітів немає»; на листі 8 абзац 7 перехід на лист 9 - «Цій іудейці пенсіонерці все одно, що буде з нами українцями. Їй би грошей видурить побільше. Тому на керівних посадах повинні бути етнічні українці-патріоти»; на листі 9 абзац 4 - «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?». Таким чином, вважає, що відповідач умисно, переслідуючи особисту ціль посіяти недовіру до неї як у трудовому колективі «Ліцею», так і у керівників та співробітників управління освіти міста та області, з «підсиленням ефекту» через втручання Міністерства освіти України, застосовуючи при цьому методи приниження її людської гідності, честі та ділової репутації, розповсюдила у письмовій формі неправдиві відомості щодо неї особисто та її діяльності на посаді директора навчального закладу, чим і викликала у неї нагальну необхідність в захисті свого порушеного права в порядку, передбаченому законом. Фактичні обставини викладені нею свідчать про те, що [PERSON] у письмовій формі виклала неправдиву інформацію відносно неї, яка принижує її людську гідність і честь, заподіює шкоду її діловій репутації та підриває довіру до неї як міської громадськості, так і вчителів школи та керівників міського та обласного управління освіти,\~ викликає певну недовіру оточуючих її людей щодо її доброчесності, порядності та професіоналізму. Поширення негативної інформації відповідачем призвело до вимушених змін у її життєвих стосунках і трудових відносинах, оскільки підлеглі їй педагоги та керівники управлінських органів освіти як міста, так і області, вкрай негативно ставляться до осіб, які порушують закон чи професійні обовязки, в звязку з чим вона вимушена докласти багато зусиль для відновлення попереднього свого іміджу як порядної людини та відповідального керівника навчального закладу. Неправомірними діями відповідача [PERSON] їй було завдано душевних та психічних страждань, відтак їй завдано моральної шкоди яку вона оцінює у 50000 тисяч гривень.\~\~\~\~ 06 червня 2018 року ухвалою Смілянського міськрайнного суду Черкаської області, з врахуванням ч.3 ст.274 ЦПК України, відкрито спрощене позовне провадження у вищевказаній цивільній справі. Відповідно до вимог ч.5 ст. 279 ЦПК України справу розглянуто у порядку спрощеного позовного провадження з проведенням судового засідання та викликом осіб, які беруть участь у справі. Позивач [PERSON] та її представник адвокат [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги підтримали та просили їх задовольнити у повному обсязі. Крім того, представник позивача просив стягнути з відповідача на користь позивача понесені останньою витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 10000 гривень. Відповідач [PERSON] в судове засідання не зявилася з невідомих суду причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Представник відповідача [PERSON] адвокат [PERSON] в судовому засідання позовні вимоги не визнав та пояснив, що як вказує позивач, вона являється директором НВК «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла, відтак являється фактично публічною особою, в звязку з чим при розгляді справи просить врахувати п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до якого, суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації, схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого\~\~ висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Відповідно до п.3 рішення Конституційного Суду України у справі №8-рп/2003 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), проблеми, пов'язані з особливостями реалізації права громадян на свободу вираження поглядів і критику стосовно дій (бездіяльності) посадових та службових осіб, неодноразово були предметом розгляду Європейського суду з прав людини. Застосовуючи положення статті 10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод\~ в\~ рішеннях у справах "Нікула проти Фінляндії", "Яновський проти Польщі" та інших, суд підкреслює, що межі допустимої інформації щодо посадових та службових осіб можуть бути ширшими порівняно з межами такої ж інформації щодо звичайних громадян. Крім того, дотримуватися своїх поглядів є основною передумовою інших свобод гарантованих ст.10 Конвенції про захист прав людини та основних свобод. Таким чином, враховуючи, що позивач фактично являється публічною особою, відтак до неї приділена велика кількість уваги, не лише від батьків та учнів, а й від громадськості. Освіта на сьогоднішній день являється болючим питанням в житті громадськості, незалежно від того, якого рівня місто в якому перебуває навчальний заклад, та якого рівня сам навчальний заклад. Таким чином, було б правильним, щоб директор школи обєктивно сприймала інформацію та можливі зауваження. Інформація, на яку посилається позивач як на недостовірну, яка принижує її честь та гідність не була опублікована в засобах масової інформації, а була викладена виключно у зверненні до Міністерства освіти і науки України, та відповідач таким чином скористався своїм правом відповідно до Закону України «Про звернення громадян». Правом Міністерства освіти і науки України є відреагувати на вказане звернення чи провести службове розслідування щодо викладених відповідачем обставин. Враховуючи вищевикладене, він не вбачає порушення прав та інтересів позивача висловлюваннями, які були застосовані відповідачем у її зверненні до Міністерства освіти і науки України. Крім того, моральна шкода завдана позивачу є необґрунтованою. Відомостей щодо підписання вищевказаного звернення відповідачем він не має. Своїм зверненням відповідач переслідувала на меті привернути увагу Міністерства освіти і науки України до ситуації, яка зазначена у такому. Відповідач виклала зміст звернення у такій формі, яка їй доступна по рівню її освідченості. Просить у задоволенні позовних вимог відмовити у повному обсязі. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача та представника відповідача, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з'ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги і заперечення, об'єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 270 ЦК України та Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров'я, право на безпечне для життя і здоров'я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Статтею 299 ЦК України, передбачено, що фізична особа має право на недоторканність своєї ділової репутації. Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації. Як встановлено під час судового розгляду, позивач [PERSON] являється директором НВК «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області. Відповідно до ст.40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. 26 березня 2018 року [PERSON], яка зазначила, що вона являється членом ГО «Смілянська оборона» та членом піклувальної ради НВК «Ліцей [PERSON] «Лідер», в письмовій формі направила на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON] звернення, яке надійшло до вказаного Міністерства 03 квітня 2018 року та було зареєстровано за вхідним №Н-1457/о (а.с.11-15). Як вбачається зі змісту вищевказаного звернення, [PERSON] незадоволена роботою та поведінкою директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON], інших працівників зазначеного навчального закладу та начальника Управління освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Смілянської міської ради Черкаської області, при цьому використовує випадки щодо конкретних осіб, в тому числі щодо [PERSON] При цьому, у вищевказаному зверненні [PERSON] такі висловлювання як: на аркуші 3 в абзаці 2 - «На сьогоднішній день [PERSON] яра регіоналка не люстрована досі, українською мовою в україномовній школі не розмовляє, шанує мову країни агресора»; нижче в цьому ж абзаці - «І її, іудейку, зрадницю, призначають директором у новітній заклад європейського типу»; на аркуші 4 абзац 2 - «Директор закладу не звертає на це ніякої уваги. Вона вважає, що з етнічними українцями так і треба вчиняти і гнобити їх»; на аркуші 7 абзац 4 - «Директор тримає в цьому навчальному закладі трьох бухгалтерів, одна з них дружина завгоспа, без спеціальної освіти, проста продавчиня. Директор розповідає, що такий завгосп її влаштовує. Влаштовує, бо знає скільки вона вкрала і якими аферами займається»; на аркуші 7 абзац 5 - «За останні, принаймі, десять років ця школа перетворилась на саму корупційну в місті»; на аркуші 8 абзац 2 - «Новий директор показала себе не з найкращого боку. Колектив вона не обєднає як керівник вона слабка, до того ж велика пліткарка, любить приходити на все готове, загрібати жар чужими руками, полюбляє халуїв-підлабузників, вміє пускати лише пил у вічі, а працювати ледача»; на аркуші 8 абзац 4 - «Вона активно бере участь в корупційних схемах по відмиванню бюджетних коштів, звітів немає»; на аркуші 8 абзац 7 перехід на аркуш 9 - «Цій іудейці пенсіонерці все одно, що буде з нами українцями. Їй би грошей видурить побільше. Тому на керівних посадах повинні бути етнічні українці-патріоти»; на аркуші 9 абзац 4 - «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?» (а.с.11-15). Аналізуючи вищевказані висловлювання [PERSON], суд приходить до висновку, що такі ґрунтуються на політичних поглядах [PERSON], її етнічному походженню, віці, вчиненні нею кримінальних правопорушень та особистісних якостях. Відповідно до ст. 68 Конституції України, кожен зобовязаний неухильно додержуватись Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обовязок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно ст. 32 Конституції України, кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сімї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Відповідно до п.4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», чинне законодавство не містить визначення понять гідності, честі чи ділової репутації, оскільки вони є морально-етичними категоріями й одночасно особистими немайновими правами, яким закон надає значення самостійних обєктів судового захисту. Зокрема, під гідністю слід розуміти визнання цінності кожної фізичної особи як унікальної біопсихічної цінності, з честю повязується позитивна соціальна оцінка особи в очах оточуючих, яка ґрунтується на відповідності її діянь (поведінки) загальноприйнятим уявленням про добро і зло, а під діловою репутацією фізичної особи розуміється набута особою суспільна оцінка її ділових і професійних якостей при виконанні нею трудових, службових, громадських чи інших обовязків. Отже, висловлювання [PERSON] викладене в зверненні до [PERSON] освіти і науки [PERSON]: на аркуші 7 абзац 4 - «Директор тримає в цьому навчальному закладі трьох бухгалтерів, одна з них дружина завгоспа, без спеціальної освіти, проста продавчиня. Директор розповідає, що такий завгосп її влаштовує. Влаштовує, бо знає скільки вона вкрала і якими аферами займається»; на аркуші 7 абзац 5 - «За останні, принаймі, десять років ця школа перетворилась на саму корупційну в місті»; на аркуші 8 абзац 4 - «Вона активно бере участь в корупційних схемах по відмиванню бюджетних коштів, звітів немає»; на аркуші 9 абзац 4 - «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?» впливає на честь та ділову репутацію директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] та закріплені в Конституції України її права, оскільки направлені на дискредитацію такої як злочинця. Разом з тим, згідно ст.62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Однак, будь-яких доказів притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення кримінальних правопорушень, на які вказує у своєму зверненні [PERSON], та винесення в звязку з цим обвинувального вироку судом, до матеріалів справи не додано, в звязку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку, що вищевказана інформація не відповідає дійсності. Крім того, відповідно до п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов'язані розглянути звернення і надати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевірити таку інформацію та надати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для\~ задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення\~ недостовірної інформації. Як встановлено судом, в зверненні [PERSON] від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], поміж іншого зазначено інформацію про вчинення директором НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] діянь, які містять ознаки кримінальних правопорушень. Однак, на думку суду, вищевказана інформація була направлена не до компетентного органу, оскільки Міністерство освіти і науки України не уповноважене вносити відомості, які місять ознаки кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудового розслідування, а відтак і не наділене повноваженнями проводити перевірку за вказаною інформацією. Висловлювання [PERSON] викладене в зверненні до [PERSON] освіти і науки [PERSON] на аркуші 8 абзац 2 - «Новий директор показала себе не з найкращого боку. Колектив вона не обєднає як керівник вона слабка, до того ж велика пліткарка, любить приходити на все готове, загрібати жар чужими руками, полюбляє халуїв-підлабузників, вміє пускати лише пил у вічі, а працювати ледача» також впливає на ділову репутацію директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON], оскільки направлені на дискредитацію її як керівника. Відповідно до ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Разом з тим, будь яких доказів, які б свідчили про достовірність вищевказаного висловлювання, матеріали справи не містять, в звязку з чим суд приходить до обґрунтованого висновку, що інформація яка міститься у вказаному висловлюванні не відповідає дійсності. При цьому, суд має зазначити, що під час судового розгляду представник відповідача жодних заперечень щодо недостовірності інформації, яка міститься у висловлюваннях відповідача, викладених у зверненні до [PERSON] освіти і науки України [PERSON], не надав. Крім того, згідно ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Таким чином, висловлювання [PERSON] викладені в зверненні до [PERSON] освіти і науки [PERSON]: на аркуші 3 в абзаці 2 - «На сьогоднішній день [PERSON] яра регіоналка не люстрована досі, українською мовою в україномовній школі не розмовляє, шанує мову країни агресора»; нижче в цьому ж абзаці - «І її, іудейку, зрадницю, призначають директором у новітній заклад європейського типу»; на аркуші 4 абзац 2 - «Директор закладу не звертає на це ніякої уваги. Вона вважає, що з етнічними українцями так і треба вчиняти і гнобити їх» на аркуші 8 абзац 7 перехід на аркуш 9 - «Цій іудейці пенсіонерці все одно, що буде з нами українцями. Їй би грошей видурить побільше. Тому на керівних посадах повинні бути етнічні українці-патріоти»; на аркуші 9 абзац 4 - «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?» впливають на гідність директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] та порушують права останньої, закріплені Конституцією України, оскільки направлені на дискримінацію такої за політичними переконаннями, етнічного походження та віку, що в свою чергу являється образою. Відповідно до п.п.2 ст.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв'язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Як вбачається з матеріалів справи, інформацію, яку позивач вважає такою, що принижує її гідність, честь та ділову репутацію, було поширено шляхом направлення звернення [PERSON] від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], яке зареєстровано в зазначеному Міністерстві за вхідним №Н-1457/о від 03 квітня 2018 року (а.с.11-15). Крім того, поширення вищевказаної інформації в подальшому відбулося шляхом пересилання звернення [PERSON] від 26 березня 2018 року листом №2.3-852 від 04 квітня 2018 року, який виготовив\~ [PERSON], за підписом директора Департаменту загальної середньої та дошкільної освіти Міністерства освіти і науки України [PERSON] до Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації (а.с.10). Також, поширення зазначеної у зверненні [PERSON] від 26 березня 2018 року інформації відбулося шляхом направлення такого листом №02/11-13/961 від 11 квітня 2018 року, який виготовив Федейко, за підписом начальника Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації [PERSON] до Управління освіти, молоді та спорту Смілянської міської ради (а.с.7). Відповідно до ст. 47-1 Закону України «Про інформацію» від 02 жовтня 1992 року №2657-XII, ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема вживання гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Оцінюючи інформацію, поширену [PERSON] у зверненні від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], а саме: на аркуші 7 абзац 4 - «Директор тримає в цьому навчальному закладі трьох бухгалтерів, одна з них дружина завгоспа, без спеціальної освіти, проста продавчиня. Директор розповідає, що такий завгосп її влаштовує. Влаштовує, бо знає скільки вона вкрала і якими аферами займається»; на аркуші 7 абзац 5 - «За останні, принаймі, десять років ця школа перетворилась на саму корупційну в місті»; на аркуші 8 абзац 2 - «Новий директор показала себе не з найкращого боку. Колектив вона не обєднає як керівник вона слабка, до того ж велика пліткарка, любить приходити на все готове, загрібати жар чужими руками, полюбляє халуїв-підлабузників, вміє пускати лише пил у вічі, а працювати ледача» на аркуші 8 абзац 4 - «Вона активно бере участь в корупційних схемах по відмиванню бюджетних коштів, звітів немає»; на аркуші 9 абзац 4 - «Чим завинили діти перед цими пенсіонерками мафіозі?», суд приходить до висновку, що оспорювана інформація не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо, вона не є припущенням чи критикою діяльності позивача, її можна перевірити на достовірність, внаслідок чого, згідно ст.277 ЦК України, вона є предметом позову у цій справі, і не є оціночними судженнями, може бути спростована в судовому порядку. Згідно п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Як встановлено під час судового розгляду, оспорювана інформація, яка висловлена у зверненні [PERSON] у зверненні від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], є доведеною до відома більш ніж одній особі, така стосується позивача, не відповідає дійсності та порушує особисті немайнові права останньої. Під час судового розгляду представник відповідача, як на підставу для відмови у задоволенні позову, зіслався на п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захисту честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» та п.3 рішення Конституційного Суду України у справі №8-рп/2003 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей). Відповідно до п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», при поширенні недостовірної інформації стосовно приватного життя публічних осіб вирішення справ про захист їх гідності, честі чи ділової репутації має свої особливості. Суди повинні враховувати положення Декларації про свободу політичних дебатів у засобах масової інформації (далі - Декларація), схваленої 12 лютого 2004 року на 872-му засіданні Комітету [PERSON] Європи, а також рекомендації, що містяться у Резолюції 1165 (1998) Парламентської [PERSON] Європи про право на недоторканість приватного життя. Зокрема, у названій Резолюції зазначається, що публічними фігурами є особи, які обіймають державні посади і (або) користуються державними ресурсами, а також усі ті, хто відіграє певну роль у суспільному житті (у галузі політики, економіки, мистецтва, соціальній сфері, спорті чи в будь-якій іншій галузі). У статтях 3, 4, 6 Декларації вказується, що оскільки політичні діячі та посадові особи, які обіймають публічні посади або здійснюють публічну владу на місцевому, регіональному, національному чи міжнародному рівнях, вирішили апелювати до довіри громадськості та погодилися "виставити" себе на публічне політичне обговорювання, то вони підлягають ретельному громадському контролю і потенційно можуть зазнати гострої та сильної громадської критики у засобах масової інформації з приводу того, як вони виконували або виконують свої функції. При цьому зазначені діячі та особи не повинні мати більшого захисту своєї репутації та інших прав порівняно з іншими особами. У зв'язку з цим, межа допустимої критики щодо політичного діяча чи іншої публічної особи є значно ширшою, ніж окремої пересічної особи. Публічні особи неминуче відкриваються для прискіпливого висвітлення їх слів та вчинків і повинні це усвідомлювати. Право на недоторканість ділової репутації та честь і гідність публічної особи підлягають захисту лише у випадках, коли політичний, державний або громадський діяч доведе, що інформація про нього була поширена з явним злим умислом, тобто з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість. Позивач [PERSON] являється директором НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області, відтак є посадовою особою даного навчального закладу, в звязку з чим суд погоджується з доводами представника відповідача про те, що межі критики щодо неї значно ширші порівняно з іншими громадянами, до чого він і повинен бути готовим займаючи зазначену посаду. Однак, як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] неодноразово зверталася до начальника Управління освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Смілянської міської ради 15 березня 2018 року та 12 квітня 2018 року, до начальника Управління освіти і науки Черкаської обласної державної адміністрації 19 березня 2018 року та 22 березня 2018 року, секретаря Смілянської міської ради 25 січня 2018 року та 12 березня 2018 року, до директором НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] 12 грудня\~ 2017 року та 29 грудня 2017 року зі зверненнями, скаргами та заявами з претензіями різного змісту, як про професійну придатність працівників та вчителів НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області, так і про вчинення дій, які містять ознаки кримінальних правопорушень, аналогічні тим, які викладені у її зверненні від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України, щодо директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] (а.с.16-30, 33). При цьому, жодного звернення до правоохоронних органів, які уповноважені на внесення відомостей, які містять ознаки кримінального правопорушення, до Єдиного реєстру досудових розслідувань та проводити відповідну перевірку, щодо дій директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON], які викладені у вищевказаних зверненнях, матеріали справи не містять. Враховуючи кількість звернень, заяв та скарг, інформацію викладену в таких, яка компетентним органом не перевірена, в звязку з чим відсутні підстави вважати таку достовірною, та приймаючи до уваги, що докази звернення до компетентних органів з метою перевірки викладеної у вказаних зверненнях, заявах та скаргах інформації матеріали справи не містять, суд приходить до обґрунтованого висновку, що між [PERSON] та\~ директором НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON] склалися неприязні відносини. Приймаючи до уваги вищевикладене, суд вважає, що [PERSON], переслідуючи особисті мотиви та злий умисел, якими, на думку суду, є зміна директора НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області, з яким склалися неприязні відносити, шляхом подання звернення на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], поширила інформацію про [PERSON] з нехтуванням питання про їх правдивість чи неправдивість. Крім того, як вбачається із звернення [PERSON] від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], в такому викладена не лише інформація щодо виконання своїх функцій директором НВП «Ліцей [PERSON] ступенів «Лідер» м. Сміла Черкаської області [PERSON], але й щодо її політичних поглядів, етнічної приналежності, віку, професійних навичок як керівника та вчинення нею дій, які містять ознаки кримінальних правопорушень. На підставі вищевикладеного, суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що своїм зверненням відповідач переслідувала на меті привернути увагу Міністерства освіти і науки України до ситуації, яка зазначена у такому. Також, суд вважає, що інформація, яка міститься у зверненні [PERSON] від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON], виходить за межі допустимої критики та суспільної моралі, є неприємною для позивача, оскільки вона висловлена у формі, яка принижує гідність, честь чи ділову репутацію та носить характер завідомо неправдивих відомостей, що є розповсюдженням завідомо неправдивої інформації. Крім того, з вищевказаних підстав, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову відповідно до позиції Конституційного Суду України викладену у рішенні, постановленого за результатами розгляду справи №8-рп/2003 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] про офіційне тлумачення положення частини першої статті 7 Цивільного кодексу Української РСР (справа про поширення відомостей), оскільки зазначені у даному рішенні висновки аналогічні п.21 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», які вже судом прийняті до уваги. Враховуючи, що оспорювана інформація, поширена [PERSON] у зверненні від 26 березня 2018 року на імя [PERSON] освіти і науки України [PERSON] щодо [PERSON], не знайшла свого підтвердження, є негативною для позивача, направлена на дискримінацію такої за політичними переконаннями, етнічним походженням, віком, професійними якостями та як злочинця, та приймаючи до уваги, що поширення такої впливає на громадську думку про позивача та порушує її право на повагу честі, гідності та завдає шкоди діловій репутації, відтак суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання такої інформації недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію підлягають задоволенню.\~ Згідно ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, як вона була поширена. Приймаючи до уваги, що позовні вимоги [PERSON] в частині визнання оспорюваної інфомації недостовірною та такою, що принижує її честь, гідність та ділову репутацію підлягають задоволенню, відтак позовні вимоги останньої в частині зобовязання відповідача спростувати таку у спосіб, в який вона була поширена, також підлягають задоволенню. Згідно ст.23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Відповідно до ст. 280 ЦК України, якщо фізичній особі внаслідок порушення її особистого немайнового права завдано майнової та (або) моральної шкоди, ця шкода підлягає відшкодуванню. Згідно роз'яснень Пленуму Верховного Суду України, що закріплені в п.п.3,9 постанови від 31 березня 1995 №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою фізичної особи слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб, при настанні інших негативних наслідків. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з врахуванням інших обставин. В звязку з поширенням відповідачем інформації, яка не відповідає дійсності, позивач зазнав душевних страждань та переживань, тому заподіяння з вини відповідача моральної шкоди, на думку суду, повністю знайшло своє підтвердження під час судового розгляду справи. Разом з тим, позивач та її представник не довели суду наявності моральної шкоди в заявленому обсязі, так як будь-які докази спричинення відповідачем моральної шкоди в заявленому розмірі у справі відсутні. Таким чином, позовні вимоги в частині відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, оскільки визначаючи розмір моральної шкоди, суд враховує характер і тривалість страждань позивача, стан його здоров'я, істотність вимушених змін у її життєвих стосунках, враховуючи майновий стан відповідача та принцип справедливості та співмірності, вважає за необхідне визначити розмір компенсації моральної шкоди у сумі 5000 гривень. Відповідно до частин 1 та 3 статті 133 та частин 1 - 3 ст. 137 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. До витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Витрати, пов'язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частини 1-3 статті 134 ЦПК України визначають, що разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв'язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Попередній розрахунок розміру судових витрат не обмежує сторону у доведенні іншої фактичної суми судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами за результатами розгляду справи. Як вбачається з попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які понесені позивачем по справі, на час подачі заяви до суду та які очікуються у звязку із розглядом справи безпосередньо у суді, позивачем [PERSON] на час подачі до суду позовної заяви до [PERSON] про захист, честі, гідності, ділової репутації та стягнення моральної шкоди понесені судові витрати на правничу допомогу адвоката у розмірі 5000 гривень за збирання доказів та підготовку позовної заяви з відповідними матеріалами для подання до суду, та плануються судові витрати на стадії судового розгляду справи по суті по оплаті послуг на правничу допомогу в\~ орієнтовній сумі 5000 гривень (а.с.36). Відповідно до матеріалів справи, письмові докази подані з позовною заявою, збиралися адвокатом [PERSON], про свідчать супровідні листи на його адресу, та ним же була складена позовна заява, яка підписана позивачем, про що свідчить вищевказаний попередній розрахунок та квитанція №211/18-ц від 27 квітня 2018 року (а.с.5, 6, 36, 73). Згідно ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв'язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п'яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов'язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов'язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов'язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат має бути співмірним зі складністю справи та виконаних адвокатом (професійна правнича допомога) робіт; часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт; обсягом наданих адвокатом послуг; ціною позову та значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи та репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог співмірності, за клопотанням іншої сторони, суд може зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Разом з цим, Договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об'єднання) зобов'язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов'язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст.1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Як вбачається з матеріалів справи, представництво інтересів позивача [PERSON] під час судового розгляду справи здійснював адвокат [PERSON], повноваження якого підтверджені договором про надання правової допомоги у цивільній справі № б/н від 23 березня 2018 року, ордером серії ЧК №81408 від 19 липня 2018 року, свідоцтвом про право на заняття адвокатською діяльність №383 виданого 15 листопада 2010 року, квитанцією №219/18-ц від 05 липня 2018 року на суму 5000 гривень (а.с.58, 59, 72, 74). Таким чином, позивач [PERSON] при підготовці позовної заяви та під час розгляду такої в суді понесла витрати по оплаті правничої допомоги на загальну суму 10000 гривень. Відповідно до ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із:1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно ч.5 та ч.6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обовязок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Під час судового розгляду відповідачем та її представником клопотань про зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які понесла позивач в звязку з підготовкою та розглядом позову, не заявлено, при цьому суд вважає, що понесені позивачем витрати на правничу допомогу адвокатом є співмірними з складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг), часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг), обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт та ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. На підставі вищевикладеного, відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] слід стягнути 10000 гривень понесених судових витрат, пов'язаних з наданням правничої допомоги при підготовці позову та розглядом справи в суді. Крім того, як вбачається з квитанції №1655910 від 03 травня 2018 року [PERSON] при подачі позову сплатила судовий збір у сумі 2466 гривень 80 копійок. Відповідно до резолютивної частини позову [PERSON], в такій заявлено вимогу немайного характеру та вимогу майнового характеру. Згідно ч.2 ст.4 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, за подання до суду позовної заяви про захист честі та гідності фізичної особи, ділової репутації фізичної або юридичної особи сплачується судовий збір: немайнового характеру -\~ 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про відшкодування моральної шкоди - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Згідно ч.3 ст.6 Закону України «Про судовий збір» від 08 липня 2011 року №3674-VI, за подання позовної заяви, що має одночасно майновий і немайновий характер, судовий збір сплачується за ставками, встановленими для позовних заяв майнового та немайнового характеру. У разі коли в позовній заяві обєднано дві і більше вимог немайнового характеру, судовий збір сплачується за кожну вимогу немайнового характеру. Таким чином, [PERSON] при подачі позову сплатила судовий збір у розмірі 1762 гривні 00 копійок - за вимогу майнового характеру, якою являється стягнення з відповідача моральної шкоди у сумі 50000 гривень, та\~ у розмірі 704 гривні 80 копійок - за вимогу немайнового характеру. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовна вимога [PERSON] немайнового характеру, за яку останньою був сплачений судовий збір у сумі 704 гривень 80 копійок, підлягає задоволенню, відтак такий підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Приймаючи до уваги, що позовна вимога [PERSON] майнового характеру, за яку останньою сплачено судовий збір у сумі 1762 гривні 00 копійок, підлягає частковому задоволенню, відтак відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, на її користь підлягає стягненню з відповідача частина сплаченого судового збору при зверненні до суду пропорційно до суми задоволеної судом вимоги. Так, загальна сума задоволеної вимоги становить 5000 гривень, що відповідає 10% від заявленої ціни позову, отже саме такий відсоток від сплаченого позивачем судового збору слід стягнути з відповідача на користь позивача (10% від 1762 гривні 00 копійок становить 176 гривень 20 копійок). На підставі вищевикладеного, суд приходить до обґрунтованого висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути сплачений при подачі позову судовий збір у загальній сумі 881 гривня 00 копійок.

Outcome: partial