Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-04 00:00:00

31.03.2015 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до КС "Надія" про визнання договору кредиту № ЦБ 1508 від 25.09.2008 року, укладеним між КС "Надія" та [PERSON], фіктивним, визнання договору іпотеки від 29.09.2008 року неукладеним, визнання договору відступлення права вимоги укладений між КС "Надія" та [PERSON] неправомірним, поновлення права власності позивача на квартиру №30 за адресою: проспект Героїв Сталінграду, 15-в у м.Миколаєві. В обгрунтування позову зазначено, що 25.09.2008 року шляхом введення позивача в оману, так як під час роботи у відповідача, позивача запевнили, що гроші, які будуть нібито отримані ним, будуть "прокручені", а він отримає додатковий прибуток, між КС "Надія" та позивачем було укладено кредитний договір, хоча насправді він грошові кошти не отримував. Також 29.09.2008 року між сторонами був укладений договір іпотеки для забезпечення виконання кредитного договору, так як позивача запевнили, що це необхідно. 02.07.2012 року відповідач здійснив відступлення права вимоги за договором [PERSON] Таким чином, позивач вважає, що оскільки кредитний договір був укладений у простій письмовій формі, позивач не отримав грошові кошти, то за таких умов кредитний договір є нечинним з моменту укладення, за такого договір іпотеки, як похідний договір на забезпечення нечинного договору, також є неправомірним. Крім того, договір відступлення права вимоги укладений між відповідачем та [PERSON] - укладався на підставі нечинного договору іпотеки та без письмового повідомлення про це позивача. У судове засідання сторони не з'явились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Від представника позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність на підставі наявних у справі доказів. Представник відповідача та треті особа про причини неявки суд не сповістили. У попередніх судових засіданнях представник відповідача та представник третьої особи [PERSON] заперечували проти задоволення позову. Суд, дослідивши письмові докази по справі, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню. Судом встановлені наступні обставини, та відповідні їм правовідносини. 25.08.2008 року між КС "Надія" та [PERSON] укладено договір кредитної лінії №ЦБ1508, згідно якого кредитодавець надає позичальникові поновлювану кредитну лінію з лімітом в розмірі 200000 грн., на умовах строковості, зворотності, цільового характеру використання, платності та забезпеченості, а позичальник зобов'язується повернути кредит відповідно до умов кредитного договору та сплатити відсотки за користування кредитом - 50 % річних. Строк повернення кредиту - 25.09.2011 року /а.с. 68/. Згідно видаткового касового ордеру від 25.09.2008 року, [PERSON] отримав вказану суму у розмірі 200000 грн. /а.с. 70/. З метою забезпечення виконання умов кредитного договору, 29.09.2008 року між [PERSON] та КС "Надія" було укладено договір іпотеки, іпотеку передано 3-кімнатну квартиру №30 за адресою: проспект Героїв Сталінграду, 15-в у м.Миколаєві, що належала на той час на праві власності [PERSON] /а.с. 36-38/. 02 липня 2012 року між КС "Надія" та [PERSON] було укладено договір відступлення права вимоги за договором кредитної лінії №ЦБ 1508 від 25.09.2008 року /а.с. 64/, а 11.10.2012 року - договір відступлення права вимоги за іпотечним договором /а.с. 67/ 02.07.2012 року КС "Надія" надіслала повідомлення [PERSON] про відступлення права вимоги за вказаним кредитним договором від 25.09.2008 року /а.с. 66/, а 11.10.2012 року - про відступлення права вимоги за іпотечним договором /а.с. 90/. 26 квітня 2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно прийнято рішення про проведення державної реєстрації права власності 1/1 частки на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] /а.с. 96/. Відмовляючи у задоволенні позову, суд виходив із наступного. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ч.1,3,4 ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Так, згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов'язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми (ч.1 ст. 1047 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст. 1051 ЦК України, позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позивач, заявляючи позовні вимоги про визнання договору кредиту фіктивним, визнання договору іпотеки неукладеним, визнання договору відступлення права вимоги неправомірним, поновлення права власності на квартиру, та зазначаючи про те, що він не отримував грошових коштів за договором кредитної лінії від 25.09.2008 року, належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин не надав. Із матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 25.09.2008 року уклав договір кредитної лінії на 200000 грн., вказану суму він отримав 25.09.2008 року, що підтверджується його підписом у видатковому касовому ордері від 25.09.2008 року /а.с. 70/. За клопотанням позивача судом ухвалою суду від 26.06.2015 року була призначена почеркознавча експертиза для з'ясування питання, чи виконано підпис у видатково-касовому ордері від 25.09.2008 року про отримання грошових коштів у сумі 200 000 грн. позивачем, однак, позивач не провів оплату за проведення експертизи, та ухвалою суду від 15.03.2016 року ухвалу про призначення експертизи було скасовано. В подальшому за клопотанням позивача судом ухвалою суду від 13.05.2016 року була призначена почеркознавча експертиза, однак, позивач знову не провів оплату за проведення експертизи, та ухвалою суду від 05.12.2016 року ухвалу про призначення експертизи було скасовано. Крім того, заявляючи про фіктивність договорів купівлі-продажу згідно ст. 234 ЦК України, позивачу необхідно довести, що оспорюваний правочин було вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Як слідує із п.24 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними", для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Однак, позивачем, всупереч вказаним вимогам, не надано доказів наявності умислу сторін договору кредитної лінії від 25.09.2008 року на укладення фіктивного договору. Крім того, із наявних доказів слідує, що за вказаним договором позивачу було передано майно - грошові кошти у розмірі 200 000 грн., тому зазначений договір кредитної лінії не може бути кваліфіковано як фіктивний. У позові позивач вказує також на те, що при укладенні спірного договору, відповідач ввів його в оману. Так, відповідно до ст. 230 ЦК України, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. У п.20 постанови Пленуму ВСУ №9 від 06.11.2009р. "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" роз'яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Та позивачем не надано і доказів на підтвердження факту обману зі сторони відповідача при укладені оспорюваних договорів. Зважаючи на викладене, позовні вимоги в частині визнання договору кредиту від 25.09.2008 року фіктивним, є безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Заявляючи позовні вимоги про визнання договору іпотеки неукладеним, визнання договору відступлення права вимоги неправомірним, поновлення його права власності на квраиру, позивач обґрунтував їх тим, що договір кредиту є фіктивним, за такого договір іпотеки, як похідний договір на забезпечення нечинного договору, також є неправомірним, та договір відступлення права вимоги, укладений між відповідачем та [PERSON] - укладався на підставі нечинного кредитного договору та договору іпотеки та без письмового повідомлення про це позивача. Та оскільки судом відмовлено у задоволенні вимог про визнання фіктивним договору кредиту, то відсутні підстави для задоволення вимог про визнання договору іпотеки неправомірним, визнання неправомірним договору відступлення права вимоги, та поновлення права власності на спірну квратиру. Посилання позивача на те, що його не було повідомлено про укладення договору відступлення права вимоги, спростовуються матеріалами справи, згідно яких слідує, що позивачу було надіслано повідомлення про укладення таких договорів /а.с. 66,90/. Та у будь-якому випадку неповідомлення боржника про заміну кредитора у зобов'язані не є підставою для визнання недійсним договору відступлення права вимоги, лише тягне для нового кредитора ризик настання несприятливих для нього наслідків (ст. 516 ЦК України). Крім того, позов не підлягає задоволенню, оскільки його заявлено до неналежного відповідача, таким відповідачем по справі мав бути [PERSON] Так, згідно ст. 518 ЦК України, боржник має право висувати проти вимоги нового кредитора у зобов'язані заперечення, які він мав проти первісного кредитора на момент одержання письмового повідомлення про заміну кредитора. Судові витрати, понесені позивачем, відповідно до ст. 88 ЦПК України, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed