Jurisdiction: civil
Date: 2017-07-27 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідача Державної казначейської служби України про відшкодування шкоди, завданої незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, мотивуючи свої вимоги тим, що 29.12.2010 року слідчим Генеральної прокуратури України Войченком С.В. стосовно нього та [PERSON] порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 364 КК України. Цією ж постановою слідчого дана кримінальна справа була об»єднана в одне провадження з кримінальною справою, яка також була порушена стосовно іншого обвинуваченого у справі [PERSON], номер об»єднаної справи 49-3028. 22.01.2011 року йому було пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України. У період з 29.12.2010 року по 25.01.2012 року досудове слідство, ознайомлення з матеріалами справи, призначення та підготовка справи до судового розгляду, судове слідство у справі здійснювалося в межах кримінальної справи №49-3028. 25.01.2012 року епізод обвинувачення стосовно позивача у співучасті з [PERSON] та [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України було виділено в окреме провадження. У ході судового засідання прокурором було змінено обвинувачення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з ч. 3 ст. 364 на ч. 1 ст. 367 КК України (службова недбалість). 17.08.2012 року вироком Печерського районного суду м. Києва позивача засуджено за ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 тисяч 500 гривень з позбавленням права займати посади, пов»язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов»язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року вирок Печерського районного суду від 17.08.2012 року було залишено без змін. 10.04.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року змінено в частині призначення засудженому [PERSON] покарання. Призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 2 550 грн. з позбавленням права займати посади, пов»язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов»язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. 14.06.2013 року Печерським райсудом м. Києва винесено постанову, якою задоволено заяву позивача про зняття з належного йому майна арешту, накладеного постановою слідчого в особливо важливих справах ГПУ Войченка С.В. від 24.01.2011 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року за заявою засудженого позивача вирок Печерського райсуду м. Києва від 17.08.2012 року скасовано за ново виявленими обставинами, справу спрямовано на новий судовий розгляд. 24.07.2014 року прокурором прокуратури Печерського району м. Києва прийнято постанову про відмову від обвинувачення по кримінальній справі за обвинуваченням позивача за ч. 1 ст. 367 КК України. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.07.2014 року кримінальну справу по обвинуваченню позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України в якій реабілітовано [PERSON] за ч. 1 ст. 367 КК України закрито у зв»язку із відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення через відсутність доказів, які б підтверджували пред»явлене обвинувачення. Тією ж постановою відносно позивача скасовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. З урахуванням викладеного незаконне кримінальне переслідування позивача тривало з 29.12.2010 року по 25.07.2014 року - 43 місяці. Так, внаслідок незаконного притягнення позивача органом досудового розслідування Генеральної прокуратури України до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) за ч. 1 ст. 367 КК України, а також незаконного засудження позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення його в якості обвинуваченого та незаконного засудження. Згідно довідки від 23.02.2015 року №584 виданої директором ТОВ «Айбокс» позивач працював на посаді спеціаліста Служби безпеки даного товариства з 06.09.2010 року по 21.04.2011 року. Отже, останні два повні місяці роботи перед порушенням кримінальної справи - жовтень та листопад 2010 року. Сукупний розмір заробітної плати за ці два місяці становить 7 000 грн. Відповідно, середньомісячна заробітна плата позивача виходячи з виплат за жовтень та листопад 2010 року з урахуванням індексу інфляції за період з 21.04.2011 року по 25.07.2014 року (період з моменту звільнення позивача з товариства до закриття кримінальної справи відносно нього) становить 3 927.00 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку загальний розмір заробітку, що підлягає відшкодуванню становить 149 226 грн. Також позивачу було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразились у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, позбавленням права працевлаштуватись на роботу та тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того він весь цей час перебував під постійним психологічним тиском правоохоронних органів, оскільки він обвинувачувався у нібито вчиненні злочину у співучасті з [PERSON], який тривалий період часу перебував на посаді Міністра внутрішніх справ України, хід досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи систематично висвітлювався у друкованих засобах масової інформації, на телебаченні та в мережі Інтернет. Також в якості свідків допитувалися його родичі, знайомі та співробітники, внаслідок чого формувалася та поширювалася серед його близького оточення негативна думка відносно нього, втрата репутації порядної людини та численні зусилля позивача для її поновлення, було арештовано все його майно. Крім того, під час судового розгляду справи він хворів, в зв»язку з чим спрва за його обвинуваченням була виділена в окреме провадження, яке було зупинено. Враховуючи грубе порушення прав позивача, справедливий розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди він вважає має бути визначений з прив»язкою до його середньомісячної заробітної плати на момент порушення відносно нього кримінальної справи, помноженою на кількість місяців незаконного кримінального переслідування: 3 200.00х43= 137 600.00 грн. На підставі викладеного позивач [PERSON] звертається до суду з даним позовом, в якому просить відшкодувати йому за рахунок Державного Бюджету України заробіток, не отриманий ним у зв»язку з незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 149 226 грн.; відшкодувати йому за рахунок Державного Бюджету України моральну шкоду завдану йому незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду у розмірі 137 600.00 грн. Зобов»язати Державну казначейську службу України списати в безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на його користь грошові кошти в сумі 286 826.00 грн. У судовому засіданні позивач підтримав вимоги свого позову в повному обсязі, просив суд про його задоволення з викладених ним в позовній заяві підстав. Представник позивача в судовому засіданні підтримала вимоги позову свого довірителя, просила суд про їх задоволення. Представник відповідача у судове засідання не з»явився, надіславши свої письмові заперечення проти позову. На підставі викладеного в письмових запереченнях представник відповідача просив у задоволенні позовних вимог відмовити повністю, розглянувши справу за його відсутності. Представник третьої особи в судовому засіданні просив суд постановити рішення згідно вимог чинного законодавства. Вислухавши пояснення позивача, представника позивача, представника третьої особи, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст. 214 ЦПК України). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 29.12.2010 року слідчим Генеральної прокуратури України Войченком С.В. стосовно позивача та гр. [PERSON] порушено кримінальну справу за ч. 3 ст. 364 КК України. Цією ж постановою слідчого дана кримінальна справа була об»єднана в одне провадження з кримінальною справою, яка також була порушена стосовно іншого обвинуваченого у справі гр. [PERSON], номер об»єднаної справи 49-3028. 22.01.2011 року позивачу було пред»явлено обвинувачення у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України. У період з 29.12.2010 року по 25.01.2012 року досудове слідство, ознайомлення з матеріалами справи, призначення та підготовка справи до судового розгляду, судове слідство у справі здійснювалося в межах кримінальної справи №49-3028. 25.01.2012 року епізод обвинувачення стосовно позивача у співучасті з [PERSON] та [PERSON] за фактом зловживання службовим становищем за ознаками злочину, передбаченого ч. 3 ст. 364 КК України було виділено в окреме провадження. У ході судового засідання прокурором було змінено обвинувачення [PERSON], [PERSON] та [PERSON] з ч. 3 ст. 364 на ч. 1 ст. 367 КК України (службова недбалість). 17.08.2012 року вироком Печерського районного суду м. Києва позивача засуджено за ч. 1 ст. 367 КК України та призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 500 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8 тисяч 500 гривень з позбавленням права займати посади, пов»язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов»язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. Ухвалою колегії суддів Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року вирок Печерського районного суду від 17.08.2012 року було залишено без змін. 10.04.2013 року ухвалою колегії суддів Вищого Спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок Печерського районного суду м. Києва від 17.08.2012 року та ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 22.11.2012 року змінено в частині призначення засудженому [PERSON] покарання. Призначено покарання у вигляді штрафу у розмірі 150 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 2 550 грн. з позбавленням права займати посади, пов»язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов»язків на установах, підприємствах, організаціях всіх форм власності строком на три роки. 14.06.2013 року Печерським райсудом м. Києва винесено постанову, якою задоволено заяву позивача про зняття з належного йому майна арешту, накладеного постановою слідчого в особливо важливих справах ГПУ Войченка С.В. від 24.01.2011 року. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 02.07.2014 року за заявою засудженого позивача вирок Печерського райсуду м. Києва від 17.08.2012 року скасовано за ново виявленими обставинами, справу спрямовано на новий судовий розгляд. 24.07.2014 року прокурором прокуратури Печерського району м. Києва прийнято постанову про відмову від обвинувачення по кримінальній справі за обвинуваченням позивача за ч. 1 ст. 367 КК України. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 25.07.2014 року кримінальну справу по обвинуваченню позивача у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 367 КК України в якій реабілітовано [PERSON] за ч. 1 ст. 367 КК України закрито у зв»язку із відмовою прокурора підтримувати державне обвинувачення через відсутність доказів, які б підтверджували пред»явлене обвинувачення. Тією ж постановою відносно позивача скасовано міру запобіжного заходу у вигляді підписки про невиїзд з постійного місця проживання. З урахуванням викладеного незаконне кримінальне переслідування позивача тривало з 29.12.2010 року по 25.07.2014 року - 43 місяці. Так, внаслідок незаконного притягнення позивача органом досудового розслідування Генеральної прокуратури України до кримінальної відповідальності (винесення постанови про притягнення як обвинуваченого) за ч. 1 ст. 367 КК України, а також незаконного засудження позивач вважає, що має право на відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої йому внаслідок незаконного притягнення його в якості обвинуваченого та незаконного засудження. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок «незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян». Пунктом 2 ч. 1 ст. 2 зазначеного Закону передбачено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правоапопушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливості їх отримати. Положеннями п.п. 1,3,5 ст. 3 цього ж Закону України визначено, що у наведених в ст. 1 цього Закону випадках громадянинові відшкодовуються (повертаються) у тому числі заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій та моральна шкода. Згідно п. 1 ст. 3 Закону громадянинові відшкодовується, в тому числі, заробіток. Згідно з ч. 1 ст. 4 Закону розмір сум, які передбачені п. 1 ст. 3 Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку,не одержаного громадянинові за час відсторонення від роботи (посади), за час відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Згідно положення про застосування ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», затвердженого наказом МЮУ, ГПУ, МФУ №6/5/3/41 від 04.03.96 (п.п.8,9) розмір цих сум обчислюється виходячи з середньомісячного заробітку громадянина до вчинення щодо нього незаконних дій з заліком заробітку (інших відповідних доходів), одержаного за час відсторонення від роботи (посади), відбування кримінального покарання чи виправних робіт як адміністративного стягнення. Для робітників і службовців середньомісячний заробіток для визначення розміру відшкодування шкоди обчислюється у порядку, передбаченому постановами КМУ від 08.02.95 р. №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 р. №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов»язана відповідна виплата. Згідно довідки від 23.02.2015 року №584 виданої директором ТОВ «Айбокс» позивач працював на посаді спеціаліста Служби безпеки даного товариства з 06.09.2010 року по 21.04.2011 року. Отже, останні два повні місяці роботи перед порушенням кримінальної справи - жовтень та листопад 2010 року. Сукупний розмір заробітної плати за ці два місяці становить 7 000 грн. Відповідно, середньомісячна заробітна плата позивача виходячи з виплат за жовтень та листопад 2010 року з урахуванням індексу інфляції за період з 21.04.2011 року по 25.07.2014 року (період з моменту звільнення позивача з товариства до закриття кримінальної справи відносно нього) становить 3 927.00 грн. Відповідно до наданого позивачем розрахунку загальний розмір заробітку, що підлягає відшкодуванню 149 226 грн. (період заборгованості 22.04.2011 - 25.07.2014, сума боргу 3 500.00 грн., сукупний індекс інфляції за період - 1.122, інфляційне збільшення суми боргу 427.47, сума боргу з врахуванням індексу інфляції 3927.47).За 38 місяців загальний розмір заробітку, що підлягає відшкодуванню - 149 226 грн. (3 927.00 грн.х38). Виконаний позивачем розрахунок суми заробітку не отриманого ним у зв"язку з незаконними діями органу досудового розслідування, прокуратури і суду, суд бере до уваги та вважає його правильним. Також позивачу було завдано нестерпних душевних страждань, які зокрема виразились у руйнуванні життєвих планів та соціальних зв'язків, позбавленням права працевлаштуватись на роботу та тривалому відриві від сім`ї, погіршення відносин з оточуючими, що тепер вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Крім того, як пояснив в судовому засіданні позивач, він весь цей час перебував під постійним психологічним тиском правоохоронних органів, оскільки обвинувачувався у нібито вчиненні злочину у співучасті з [PERSON], який тривалий період часу перебував на посаді Міністра внутрішніх справ України, хід досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи систематично висвітлювався у друкованих засобах масової інформації, на телебаченні та в мережі Інтернет. Також в якості свідків допитувалися родичі позивача, знайомі та співробітники, внаслідок чого формувалася та поширювалася серед його близького оточення негативна думка відносно нього, втрата репутації порядної людини та численні зусилля позивача для її поновлення, крім того було арештовано все його майно. Також, під час судового розгляду справи він хворів, в зв»язку з чим справа за його обвинуваченням була виділена в окреме провадження, яке було зупинено. Враховуючи грубе порушення прав позивача, справедливий розмір грошового відшкодування завданої йому моральної шкоди він вважає має бути визначений з прив»язкою до його середньомісячної заробітної плати на момент порушення відносно нього кримінальної справи, помноженою на кількість місяців незаконного кримінального переслідування: 3 200.00х43= 137 600.00 грн. Відповідно до ст. 8 ЗУ «Про Державний бюджет України на 2017 рік» від 21.12.2016 року у 2017 році встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі з 1 січня - 3 200.00 грн. Статтею 23 ЦК України визначено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Підстави, порядок та розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню, встановлено Законом України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду". Статтею 1 вказаного Закону наведено вичерпний перелік підстав, за наявності яких фізичній особі може бути відшкодовано шкоду. Так, згідно положень вказаної статті відшкодуванню підлягає шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених Законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", Закону України «Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. За статтею 2 Закону право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: - постановлення виправдувального вироку суду (встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; - закриття кримінального провадження за відсутності події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Відповідно до п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, розмір моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду визначається з урахуванням обставин справи, але за час незаконного перебування громадянина під слідством чи судом він має бути не меншим однієї мінімальної заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством або судом. Відшкодування моральної шкоди в цих випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету, незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Під час розгляду судом справи було достеменно встановлено, що факт заподіяння позивачеві моральної шкоди, завданої внаслідок тривалого та незаконного кримінального переслідування обумовлений у тому числі, публічним висвітленням тривалого незаконного переслідування позивача, позбавленням його можливості відновити соціальні зв»язки, порушені внаслідок серйозного обвинувачення, втрата постійної роботи спричинена неможливістю виконувати посадові обов»язки, будучи підозрюваним, а потім обвинуваченим. В силу таких обставин позивач не міг продовжувати обіймати посаду спеціаліста служби безпеки ТОВ «Айбокс», оскільки дана посада пов»язана з внутрішньою безпекою банку, а оскільки відносно позивача був обраний запобіжний захід, який обмежував його пересування, право виїзду за межі міста, країни, то відповідно він був вимушений звільнитися. Загалом,обставини, які стали підставою для пред»явлення позову, за звичайних умов суспільного життя є неодмінно психотравмуючими за своює сутністю,оскільки як зазначив позивач в своєму позові такі обставини створюють переживання, емоційну напруженість, порушують життєві плани та змінюють звичайний життєвий устрій. Окрему стресову ситуацію для нього створило включення його до Єдиного державного реєстру осіб, які вчинили корупційні правопорушення. Захист своїх прав проводився позивачем протягом тривалого часу, про свідчить його звернення до Генеральної прокуратури у травні 2014 року із заявою про злочин щодо винесення відносно нього завідомо неправосудного вироку від 17.08.2012 року. Розмір моральної шкоди відповідно до ч. 2,3 ст. 13 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» визначається з урахуванням обставин справ в межах, встановлених цивільним законодавством. Відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної платим за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Межі відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом визначаються судом у розмірі співмірному з мінімальним розміром заробітної плати, визначеної законодавством за кожен місяць перебування під слідством чи судом, виходячим з мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством на момент відшкодування. Відповідно до правової позиції Верховного суду України, викладеній в ухвалі від 02.12.2015 року у справі № 6-2203цс15 відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом проводиться, виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом, при цьому суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Мінімальний розмір заробітної плати на день ухвалення даного судового рішення, згідно із Законом України "Про Державний бюджет України на 2017 рік", становить 3200, 00 грн. Європейський суд з прав людини у справах "Світлорусов проти України", "Нечипорук і Йонкало проти України", "Корнейкова проти України", "Мироненко і Мартенко проти України" звернув увагу на окремі аспекти застосування національними судами п.5 ст. 5 Конвенції, відповідно до якого кожен, хто є потерпілим від арешту або затримання, здійсненого всупереч положенням цієї статті, має право на відшкодування шкоди у судовому порядку, з огляду на неможливість для заявників отримати відшкодування шкоди, завданої національними органами у контексті провадження в їхніх кримінальних справах. Слід зазначити, що при розгляді даної категорії справ позивач має довести не лише факт реабілітації, а й наявність у зв'язку з цим моральної шкоди та її розмір. До даних правовідносин не застосовується презумпція моральної шкоди. Це право реалізується шляхом процесуального доведення наявності шкоди, її розміру. Відповідно до вимог ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами у цивільній справі є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із п. 5 постанови Пленуму Верховного суду України № 4 відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов'язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. За нормами ч. 3 ст. 13 Закону відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Враховуючи вищевикладене, вимоги діючого законодавства, отримані позивачем моральні страждання, їх наслідки, суд вважає, що є всі підстави для стягнення з відповідача моральної шкоди в розмірі 137 600 грн.. Крім того, суд бере до уваги професійні заслуги позивача, який упродовж багатьох років роботи в органах внутрішніх справ стояв на захисті закону та правопорядку, має відомчі нагороди, у тому числі відзнаки за сумлінну роботу в службі карного розшуку та є ветераном МВС. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов"язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. Аналогічна позиція підтримується і практикою Європейського Суду з прав людини, зокрема у справі "Бочан проти України" від 03.05.2007 року, де зазначено про те, що Європейський Суд встановив порушення ст. 6 Конвенції, у тому числі через те, що національні суди не дали відповідь на аргументи заявниці стосовно правдивості показів свідків та дійсності документів, хоча ці докази були визначальними для рішення по справі. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв"язок доказів в їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач [PERSON], як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що його позовні вимоги підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved