Jurisdiction: civil
Date: 2021-09-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з цим позовом, у якому просила стягнути з відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю "Лінден МВ" (надалі - ТОВ "Лінден МВ") її користь належних при звільненні коштів, а саме заборгованості з виплати заробітної плати, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, грошової компенсації невикористаної щорічної відпустки та моральної шкоди. Позов мотивовано тим, що у період з 1 серпня 2019 року по 15 червня 2020 року позивач [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Лінден " та працювала на посаді директора вказаного підприємства. Позивач вказала, що 15 червня 2020 року вона була звільнена з займаної посади за угодою сторін, згідно п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України. Позивач зазначила, що згідно штатного розпису її заробітна плата складала 7000 гривень щомісячно. Натомість позивач отримала заробітну плату лише за січень та лютий 2020 року, а за період з березня 2020 року по дату звільнення, тобто по 15 червня 2020 року товариство має заборгованість по виплаті заробітної плати, що склала 24500 гривень. Позивач вважає, що відповідач повинен сплатити на її користь невиплачену заробітну плату в сумі 24500 гривень, компенсацію за 24 дні невикористаної відпустки в сумі 7000 гривень, оскільки контрактом та штатним розписом визначена заробітна плата в твердій грошовій сумі 7000 гривень, моральну шкоду в сумі 50000 гривень та судові витрати. 10 серпня 2020 року ухвалою судді відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження (а.с. 30). 7 грудня 2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду (а.с. 37). Позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач [PERSON] у період з 1 серпня 2019 року по 15 червня 2020 року перебувала у трудових відносинах з відповідачем ТОВ "Лінден МВ" та працювала на посаді директора вказаного підприємства (а.с. 10-11). 15 червня 2020 року позивач звільнена з займаної посади за угодою сторін, на підставі п. 1 ч. 1 ст. 36 КЗпП України, що підтверджується записами в трудовій книжці (а.с. 7). Згідно даних штатного розпису товариства місячний фонд заробітної плати директора складає 7000 гривень (а.с. 8). Позивачеві не виплачена заробітна плата за період з березня по 15 червня 2020 року, що складає 24500 гривень та підтверджується відомостями з Державного реєстру фізичних осіб - платників податків про суми виплачених доходів та утримані податки і довідкою позивача (а.с. 9, 83). Стаття 43 Конституції України гарантує, що кожен має право на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до статей 47, 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник у день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен у зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що при звільненні працівника відповідачем не виконано вищезазначені вимоги чинного законодавства України, а тому в порядку судового захисту підлягає стягненню на користь позивача заборгованість по виплаті заробітної плати в сумі 24500 гривень. Згідно з частиною 1 статті 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Отже, закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що належать йому, а у разі невиконання такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає відповідальність, передбачена статтею 117 КЗпП України. Аналіз положень статті 117 КЗпП України дає підстави для висновку про те, що за своєю суттю середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є компенсаційною виплатою за порушення права на оплату праці, яка нараховується в розмірі середнього заробітку. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» та за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 5 розділу ІV Порядку основою для визначення загальної суми заробітку є середньоденна заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період, а після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Контрактом, укладеним між сторонами та штатним розписом визначена заробітна плата в твердій грошовій сумі 7000 гривень, тому вказана сума і є середньою заробітною платою позивача. Відповідач не надав до суду відзив на позовну заяву і довідку про середній заробіток та розмір грошової компенсації невикористаної щорічної відпустки. Як вбачається з позовної заяви відповідач у день звільнення, тобто 15 червня 2020 року, не виплатив позивачеві всіх сум, що належать їй від товариства. Тому, у судовому порядку слід стягнути на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15 червня 20020 року по день ухвалення судового рішення (1 жовтня 2021 року): 7000 гривень х 16 місяців = 112000 гривень. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. У 2020 року позивачеві не надавалася щорічна відпустка, тому, в порядку судового захисту, на користь позивача необхідно стягнути грошову компенсацію в сумі 7000 гривень за невикористану нею щорічну відпустку. За правилами статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Отже, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності (п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в заявах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 року суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. При визначенні розміру моральної шкоди суд приймає до уваги характер правопорушення, ступінь фізичних та душевних страждань позивача, який у зв`язку із невиплатою заробітної плати відповідачем опинився в складних життєвих обставинах, оскільки він був позбавлений можливості купувати продукти харчування, платити за комунальні послуги.

Outcome: partial