Jurisdiction: civil
Date: 2018-04-12 00:00:00

У грудні 2017 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON], [PERSON] про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини. Позов обґрунтовується тим, що він є сином [PERSON], після смерті якої залишився заповіт, яким все своє майно спадкодавець залишила відповідачам [PERSON] та [PERSON] Утім, позивач має право на обовязкову частку, тому що є непрацездатним сином спадкодавця. [PERSON] померла 01 травня 2017 року. Позивач наприкінці травня 2017 року звернувся до Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори, де на особистому прийомі у нотаріуса дізнався, що вже заведено спадкову справу і що є заповіт на імя іншого сина та племінника, а позивач має право на обовязкову частку, але у нього відсутнє свідоцтво про народження. Після цієї консультації, позивач звернувся до органів Амур-Нижньодніпровського відділу реєстрації актів цивільного стану для отримання повторного свідоцтва про народження. Оскільки позивач народився у Російській Федерації, то було зроблено запит для отримання свідоцтва про народження. 30 листопада 2017 року позивачу зателефонували з органу РАГСу проте, що свідоцтво про його народження отримано, після чого він отримав документ і звернувся до нотаріальної контори, але йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у звязку із пропуском строку звернення до нотаріальної контори. За таких обставин, позивач [PERSON] звернувся до суду і просив встановити йому додатковий строк у 2 місяці для подання заяви про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] 01 травня 2017 року в м. Дніпро. У судовому засідання позивач та представник позивача [PERSON] надали пояснення аналогічні змісту позовних вимог, на задоволенні позову наполягали. Зокрема, представник позивача [PERSON] пояснила, що у звязку із невірною консультацією нотаріуса, позивач пропустив строк на звернення для здійснення своїх спадкових прав. Крім того, позивач має незадовільний стан здоровя, юридично не обізнаний і як тільки повторно отримав свідоцтво про своє народження, зразу звернувся до нотаріальної контори. Таким чином, строк для звернення до нотаріальної контори пропущено з поважних причин, а тому просила позов задовольнити. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, підтримавши наданий суду відзив на позовну заяву. Також представник відповідача зазначив, що доказів поважних причин пропуску звернення до нотаріальної контори, позивачем не надано, а тому просив відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, пояснивши, що позивач померлу бабусю не доглядав, не допомагав ані морально, ані матеріально. Є шість місяців на отримання спадщини, які позивач пропустив, а тому просив суд відмовити у задоволенні позову. 15 грудня 2017 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу Адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» №2147-VIII від 03.10.2017, котрим ЦПК України викладено в новій редакції. У відповідності до п.п. 9 п.1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції справи в судах першої та апеляційної інстанції, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Таким чином, подальший розгляд цієї справи відбувається за правилами, що передбачені новою редакцією ЦПК України. Суд, вислухавши позивача, представника позивача, відповідачів, представника відповідача, допитавши свідків [PERSON], [PERSON], дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Частиною 2\~Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 №2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"\~роз'яснено, що відповідно до статей\~55,\~124 Конституції України\~та\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Відповідно до ст. ст.\~15,\~16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У справі Bellet v. France, суд зазначив, що «стаття 6 § 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права». Судом встановлено, що 01 травня 2017 року [PERSON] померла, що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії І-КИ №756291, виданого 04 травня 2017 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №855. За життя, 26 січня 2013 року, [PERSON] у письмовій нотаріальній формі було оформлено заповіт на користь відповідачів [PERSON] та [PERSON] Відповідачі прийняли спадщину шляхом вчасного звернення з відповідною заявою до нотаріальної контори, а також, на час смерті спадкодавця, відповідач [PERSON] був зареєстрований та проживав за однією адресою із спадкодавцем. Зазначене підтверджується копією відповідної спадкової справи №561/2017, що заведена Четвертою дніпровською державною нотаріальною конторою. Позивач [PERSON] є рідним сином [PERSON], що підтверджується копією повторного свідоцтва про народження серії ІІ-ЛЕ №545443, виданого адміністрацією Ливенського сільського поселення муніципального району «Красногвардійський район» Білгородської області Російської Федерації 08 листопада 2017 року, актовий запис №14. Постановою державного нотаріуса Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори [PERSON] від 07 грудня 2017 року відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину\~\~за законом після смерті [PERSON], померлої 01 травня 2017 року, в зв'язку з тим, що строк, встановлений для прийняття спадщини, пропущений та відсутня реєстрація проживання разом із спадкодавцем за однією адресою. Статтею1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом ч. 1 ст. 1241 ЦК України, малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов'язкова частка). Згідно ч.1 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч.1 ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Статтею 1272 ЦК України визначено наслідки пропущення строку для прийняття спадщини, зокрема, якщо спадкоємець протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом ст. 1272 ЦК України позов про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини подається: 1) у разі відсутності письмової згоди всіх спадкоємців, які прийняли спадщину, на подання спадкоємцем, який пропустив шестимісячний строк, заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори; 2) у разі пропуску шестимісячного строку подання заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори та відсутності інших спадкоємців, які прийняли спадщину та могли б дати письмову згоду на подання цієї заяви. Згідно розяснень, викладених у п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30 травня 2008 року, особа, яка не прийняла спадщину в установлений законом строк, може звернутися до суду з позовною заявою про визначення додаткового строку для прийняття спадщини відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК. Вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, повязані з обєктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд України у своєму рішенні від 26 вересня 2012 року,\~\~прийнятому у справі № 6-85цс12 за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права (ч.3\~ст. 1272 ЦК України) у\~\~подібних правовідносинах, зробив правовий висновок про те, що право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов'язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Правила ч. 3\~ст. 1272 ЦК України\~про надання додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини можуть бути застосовані, якщо: у спадкоємця були перешкоди для подання такої заяви; ці обставини визнані судом поважними. Судом також встановлено, що на підтвердження поважності причин пропуску строку на прийняття спадщини позивачем надано медичні документи. Згідно виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON], останній надглядається у лікаря-невропатолога, звертався за медичною допомогою, зокрема 27 квітня 2017 року, 14 липня 2017 року, 10 жовтня 2017 року, отримував амбулаторне лікування. Таким чином, на думку суду зазначена медична довідка не є доказом повязаним з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій з подачі заяви до нотаріальної контори про прийняття спадщини. Що стосується виписки із медичної карти амбулаторного хворого [PERSON] від 29.03.2018, то суд не може вважити цей доказ таким, що підтверджує поважність причин пропуску строку на подання заяви про прийняття спадщини, оскільки зазначена медична виписка охоплю період з 2005 по 2013 рік, а також перебування на санаторному лікуванні з 03 січня по 24 січня 2017 року, тобто період до відкриття спадщини. Крім зазначено, суд враховує, що юридична необізнаність також не є поважною причиною пропуску строку для подачі заяви про прийняття спадщини. Що стосується доводів позивача, як на поважність причин пропуску строку, невірна консультація нотаріуса та відсутність свідоцтва про його народження, то суду зазначає таке. Так, в судовому засіданні в якості свідка допитано нотаріуса Четвертої дніпровської нотаріальної контори [PERSON], яка пояснила, що відсутність свідоцтва про народження не є перешкодою для подачі заяви про прийняття спадщини. Крім того, наприкінці травня 2017 року позивач не міг звернутися до неї, як до нотаріуса, і дізнатися про наявність відкритої спадкової справи та іншого заповіту, оскільки відповідно до матеріалів спадкової справи її відкрито 27 червня 2017 року у звязку із зверненням [PERSON] та [PERSON] Вперше [PERSON] звернувся до неї, як нотаріуса, 07 грудня 2017 року. Суд вважає, що неправильна консультація нотаріуса, на що посилається позивач та його представник, не є поважними причинами, пов'язаними з об'єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на подачу заяви про прийняття спадщини. Крім того, доказів такої консультації, окрім показів свідка [PERSON], яка є цивільною дружиною позивача, суду не надано, як і не надано доказів неможливості подачі заяви про прийняття спадщини через пошту або іншого нотаріуса. Також, чинне законодавство не повязує подачу заяви про прийняття спадщини з наявністю або відсутністю будь-якого документу, а саме свідоцтва про народження, на що посилається позивач. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» вбачається, що «суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права». Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини по справі «Ілхан проти Туреччини» від 27 червня 2000 року вбачається, що при вирішення питання пропуску строку на вчинення дій має застосовуватись правило встановлення всіх обставин з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру. Підсумовуючи наведене, суд враховує що зазначені позивачем обставини для надання додаткового строку для прийняття спадщини не є об'єктивними, непереборними, істотними труднощами, які перешкоджали йому у встановлений законом строк звернутися із заявою про прийняття спадщини, у розумінні положень\~ст. 1272 ЦК Згідно із\~ст.12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов'язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до положень ч.1, 2\~ст.77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. За таких обставин, суд вважає позов не доведеним, а тому таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ принцип належного здійснення правосуддя передбачає, що у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позиції сторін, орган влади зобов'язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) від 1 липня 2003 року, п. 36). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає у тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватися публічний контроль здійснення правосуддя (рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland) від 27 вересня 2001 року, п. 30). Враховуючи результат розгляду справи, те, що позивач звільнений від сплати судового збору, відповідно до вимог ст.141 ЦПК України, судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed