Jurisdiction: civil
Date: 2019-05-20 00:00:00

12 березня 2019 року до Василівського районного суду Запорізької області звернулося Товариство з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за Договором позики. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач зазначає, що 23.02.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] укладено Договір позики №14792 в електронній формі. За умовами п.1.1. укладеного між Позивачем та Відповідачем Договору позики, Позикодавець надає Позичальникові грошові кошти в сумі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою. Пунктом 1.3. Договору позики встановлено, що позика надається строком на 14 днів. Відповідно до п.1.4. дата перерахування суми позики на банківський рахунок вказаний Позичальником, за домовленістю сторін, вважається датою укладення Договору позики між Позичальником і Позикодавцем. Як зазначено у позові, ТОВ «ВЕЛЛФІН» в порядку, встановленому п.1.4. Договору позики на картковий рахунок [PERSON] була перерахована сума позики в розмірі 2000,00грн., що підтверджується повідомленням від 18.02.2019 року ТОВ «Платежі Онлайн», яке надає ТОВ «ВЕЛЛФІН» технічну можливість для проведення операцій, по якій банк-еквайер здійснює зарахування коштів, згідно Договору доручення №ФБ211/11 від 18.11.2015 року. Згідно п. 1.5. Договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 50 (п`ятдесят гривень 00 копійок) за перший день користування позикою; - 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою! починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього Договору; 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день; користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього Договору, у разі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим Договором. Станом на 28.02.2019 року загальний розмір заборгованості за договором позики відповідачем [PERSON] перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» становить 85 184,00 грн., з яких: 2 000,00грн. - основний борг; 83 184,00грн. - заборгованість по відсоткам. До теперішнього часу відповідач [PERSON] заборгованість за кредитним договором не сплатив, чим порушив свої зобов`язання, встановлені вказаним договором. Тому позивач вимушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором позики № 14792 від 23.02.2016 оку в загальному розмірі 85184 грн. та судовий збір в сумі 1921,00 грн. Ухвалою Василівського районного суду від 26 березня 2019 року відкрито провадження у даній справі, визначено проведення розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, з викликом (повідомленням) сторін. В судове засідання представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю «ВЕЛЛФІН» не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений судом своєчасно та належним чином, проте на адресу суду надано заяву представника позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» Васильєвої Т.С., в якій вона просить розглянути справу у відсутність представника позивача, позовні вимоги підтримують у повному обсязі, проти винесення заочного рішення не заперечують (а.с.54). Відповідач [PERSON] в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно, належним чином, у встановленому законом порядку за останнім відомим місцем проживання (перебування) відповідача, що підтверджується поштовим конвертом, що повернувся на адресу суду з відміткою «за закінченням терміну зберігання» (а.с.53), Актом Балківської сільської ради Василівського району запорізької області від 11.05.2019 року щодо неможливості вручення судової повістки відповідачу у зв`язку з відсутністю його за місцем реєстрації, фактичне місце перебування [PERSON] на теперішній час невідоме (а.с.58), також належне сповіщення відповідача здійснено судом шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади про виклик відповідача до суду (а.с.52,), відповідно до приписів ч.11 ст.128 ЦПК України. Проте, жодних документів на підтвердження поважності причин неявки до суду відповідачем на адресу суду не подано, відзив на позов, заперечень проти позовних вимог не надано. Відповідно до вимог ст.281 ЦПК України, зі згоди представника позивача, суд ухвалив про заочний розгляд справи, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши надані позивачем документи і матеріали, та з`ясувавши обставини, на яких ґрунтуються заявлені позивачем позовні вимоги, оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.13,43,81 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом; учасники сторін зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно положень ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.3 ЦК України однією із засад цивільного законодавства є свобода договору. Частиною 2 ст.6 ЦК України передбачено, що сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. У відповідності до ч.1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що укладений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст.626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст.628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Відповідно до ч.2 ст.1 Закону України «Про електронну комерцію» дія цього Закону не поширюється на правочини, якщо: - законом встановлено спеціальний порядок переходу права власності або предметом правочину є об`єкти, вилучені з цивільного обороту або обмежені в цивільному обороті відповідно до законодавства; - однією із сторін є фізична особа, яка не зареєстрована як фізична особа - підприємець та - реалізує або пропонує до реалізації товари, виконує роботи, надає послуги з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, крім випадків, коли сторони прямо домовилися про застосування положень цього Закону до правочину. Згідно з ч.2 ст.2 даного Закону порядок надання банківських послуг, випуск та обіг електронних грошей, здійснення переказу коштів не є предметом правового регулювання цього Закону і регулюється спеціальним законодавством. До послуг систем дистанційного обслуговування, випуску та обігу електронних грошей, страхування та інших послуг, щодо яких існує спеціальне законодавство, цей Закон застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству, що регулює здійснення послуг із дистанційного обслуговування, випуск та обіг електронних грошей, страхування, зокрема законам України "Про електронні документи та електронний документообіг", «Про електронний цифровий підпис", «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні", «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг", «Про банки і банківську діяльність" та «Про страхування". Відповідно до ч.2 ст.3 Закону термін "електронний підпис" вживається у значенні, наведеному в Законі України "Про електронний цифровий підпис". Згідно з ч.1 ст.8 Закону права та обов`язки покупця (замовника, споживача) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції визначаються законодавством України, зокрема Законом України "Про захист прав споживачів". Покупець (замовник, споживач) товарів, робіт, послуг у сфері електронної комерції за обсягом своїх прав та обов`язків прирівнюється до споживача у разі укладення договору поза торговельними або офісними приміщеннями та у разі укладення договору на відстані відповідно до Закону України "Про захист прав споживачів". Таким чином, Закон України «Про електронну комерцію» застосовується лише в частині правочинів, вчинених в електронній формі, яка не суперечить спеціальному законодавству в тому числі і - Закону України «Про електронний цифровий підпис», яким підлягають регулюванню спірні правовідносини. Статтею 1 Закону України «Про електронний цифровий підпис» (в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що електронний цифровий підпис - вид електронного підпису, отриманого за результатом криптографічного перетворення набору електронних даних, який додається до цього набору або логічно з ним поєднується і дає змогу підтвердити його цілісність та ідентифікувати підписувача. Електронний цифровий підпис накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа. Відповідно до ст.3 Закону України «Про електронний цифровий підпис», електронний цифровий підпис за правовим статусом прирівнюється до власноручного підпису (печатки) у разі, якщо: електронний цифровий підпис підтверджено з використанням посиленого сертифіката ключа за допомогою надійних засобів цифрового підпису; під час перевірки використовувався посилений сертифікат ключа, чинний на момент накладення електронного цифрового підпису; особистий ключ підписувача відповідає відкритому ключу, зазначеному у сертифікаті. Електронний підпис не може бути визнаний недійсним лише через те, що він має електронну форму або не ґрунтується на посиленому сертифікаті ключа. Електронний цифровий підпис призначений для забезпечення діяльності фізичних та юридичних осіб, яка здійснюється з використанням електронних документів. Електронний цифровий підпис використовується фізичними та юридичними особами - суб`єктами електронного документообігу для ідентифікації підписувача та підтвердження цілісності даних в електронній формі. Використання електронного цифрового підпису не змінює порядку підписання договорів та інших документів, встановленого законом для вчинення правочинів у письмовій формі (ст. 4 Закону). Судом встановлено, що 23.02.2016 року між ТОВ «ВЕЛЛФІН» та [PERSON] був укладений договір позики №14792, відповідно до умов якого позивач видав відповідачу кредит у розмірі 2000,00 гривень, який в свою чергу позичальник [PERSON] повинен був повернути протягом 14 календарних днів, та копія вказаного Договору міститься в матеріалах справи (а.с.21-25). Згідно п.1.1 договору позикодавець зобов`язується надає позичальникові на умовах, що передбачених договором, грошові кошти в позику в сумі 2000,00 грн. на умовах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язується повернути позику та сплатити проценти за користування позикою, визначені договором. Згідно п.1.3. договору позики строк позики за цим договором складає 14 днів, але в будь-якому разі цей Договір діє до повного виконання позичальником своїх зобов`язань за договором. Згідно п. 1.5. договору позики нарахування процентів за користування позикою проводиться у відповідності до наступних умов: - 1,9 процента від суми позики, але не менше ніж 50 гривень за перший день користування позикою; - 1,9 процента від суми позики, щоденно, за кожен день користування позикою, починаючи з другого дня в межах строку позики, зазначеного в п. 1.2 цього договору; - 3,8 процента від суми позики, що не була повернута своєчасно, за кожен день користування позикою понад строк зазначений в п.1.2 цього договору, уразі невиконання або неналежного виконання Позичальником своїх зобов`язань за цим договором. Позивач ТОВ «ВЕЛЛФІН» виконав умови договору, перерахувавши на картковий рахунок відповідача [PERSON] грошові кошти в сумі 2000,00 грн. Відповідач [PERSON] прийняті на себе зобов`язання за договором позики належним чином не виконав, та відповідно п. 1.1, 1.5 Договору позики, загальний розмір заборгованості позичальника [PERSON] перед ТОВ «ВЕЛЛФІН» станом на 28 лютого 2019 року становить 85 184,00 грн., який складається з: основного боргу в сумі - 2000,00 грн. та заборгованості за відсотками в розмірі - 83 184,00 грн. (а.с.26). Вказаний розрахунок заборгованості відповідачем [PERSON] не оспорений, контррозрахунок суду не надано та в судовому засіданні належними та допустимими доказами відповідачем не спростований. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч.1 ст.530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання (частина друга статті 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Згідно до ст.611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст.612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. При цьому, відповідно до ст.ст.611,614,615 ЦК України, в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Особа, яка порушила зобов`язання, несе відповідальність за наявності її вини (умислу або необережності), якщо інше не встановлено договором або законом. Одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. За ч.1 ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 1054 ЦК України визначено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до ст.1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Відповідно до ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Таким чином, враховуючи встановлені судом обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» про стягнення заборгованості за договором позики від 23.02.2016 року є обґрунтованими, підтвердженими зібраними у справі доказами та не спростованими у встановленому процесуальним законом порядку відповідачем [PERSON] , а тому підлягають задоволенню у повному обсязі. На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що заявлені ТОВ «ВЕЛЛФІН» позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, оскільки позичальник [PERSON] свої зобов`язання за укладеним договором позики № 14792 від 23 лютого 2016 року належним чином не виконує, наявна за вищевказаним договором заборгованість відповідачем [PERSON] до теперішнього часу у добровільному порядку не погашена, а тому підлягає стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача ТОВ «ВЕЛЛФІН» в судовому порядку заборгованість за договором позики № 14792 від 23 лютого 2016 року в загальній сумі 85184,00 грн., яка складається з: 2 000,00грн. - основний борг; 83 184,00грн. - заборгованості по відсоткам. Відповідно до ст.141 ЦПК України, також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 1921,00 грн., оплата якого документально підтверджена платіжним дорученням від 11.03.2019 року, оригінал якого міститься в матеріалах справи (а.с.44).

Outcome: approved