Jurisdiction: civil
Date: 2018-09-19 00:00:00

З 18.07.2014 року по 25.04.2017 року позивач працювала у виробничому підрозділі «Донецька дистанція звязку» структурного підрозділу Донецька дирекція залізничних перевезень регіональної філії «Донецька залізниця» Публічного акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді оператора електрозвязку, а з 09.02.2016 року бухгалтера 2 категорії абонентського відділу, що підтверджується копією трудової книжки (а.с.8-10). Наказом №45/ос від 25.04.2017 року позивач звільнена з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за угодою сторін. В наказі зазначено, що [PERSON] має право на компенсацію за 31 днів відпустки\~ (а.с.45). Як вбачається з довідки управління пенсійного фонду України в м.Краматорську [PERSON] нарахована заробітна плата за березень 2017 року у сумі 4299,28 грн. (а.с.70). Як вбачається з довідки ДПІ у м.Краматорську ДФС України від 07.09.2018 року №1099/10/05-15-08-01-13 згідно інформаційної бази Державного реєстру фізичних обсі платників податків [PERSON] нарахування та виплату заробітної плати в першому півріччі 2017 року здійснювало підприємство Регіональна філія «Донецька залізниця» (код ЄРДПО 40150216) протягом 1 кварталу у сумі 13606,95 грн. (а.с.71). Позивачем надані суду в підтвердження не виплаченої заробітної плати розрахункові листи за період з березня 2017 року по квітень 2017 року, в яких зазначені суми до виплати (з урахуванням проведених утримань податків та внесків): березень 2017 року 3418,71 грн., квітень 7349,17 грн. (а.с.11-13). В розрахункових листах за березень-квітень 2017 року міститься інформація про оплату за час простою. Крім того позивачем надані до суду копії табелів обліку використання робочого часу, згідно з якими: за березень 2017 року позивачем відпрацьовано 19 днів, за квітень 2017 року - 16 днів (а.с.46-47). У судовому засіданні встановлено, що останню виплату по заробітній платі роботодавець здійснив за період з 01 березня 2017 року по 15 березня 2017 року в сумі 1800 грн., що не заперечується представником відповідача. Таким чином, на день звільнення 25.04.2018 року з позивачем не проведено повного розрахунку, заборгованість складає 8961,98 грн. (10761,98-1800). \~ \~ \~ \~Доказів, що заборгованість була в іншій сумі чи погашена, відповідачем ПАТ «Українська залізниця» суду не надано. Постановою Кабінету Міністрів України від 25.06.2014 №200 «Про утворення публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», прийнятою відповідно до Закону України «Про особливості утворення публічного акціонерного товариства залізничного транспорту загального користування», вирішено утворити публічне акціонерне товариство «Українська залізниця» на базі Державної адміністрації залізничного транспорту, підприємств та установ залізничного транспорту загального користування, які реорганізовуються шляхом злиття, у тому числі на базі Державного підприємства «Донецька залізниця» згідно додатку №1. Також КМУ своєю постановою від 02.09.2015 за №735 затвердив Статут ПАТ «Українська залізниця», відповідно до якого товариство є правонаступником усіх прав та обов'язків Укрзалізниці та підприємств залізничного транспорту. 21.10.2015 в Єдиному державному реєстрі проведено державну реєстрацію ПАТ Українська залізниця. «Державне підприємство Донецька залізниця» реорганізовано шляхом злиття у регіональну філію «Донецька залізниця» публічного акціонерного товариства «Українська залізниця», та є регіональною філією даного товариства. Факт знаходження позивача в трудових відносинах з відповідачем підтверджується записами в його трудовій книжці. Трудова книжка позивача за вказаний період не містить даних щодо припинення трудового договору. Останній запис в трудовій книжці позивача зроблений відповідачем. Таким чином, суд прийшов до висновку про те, що ПАТ «Українська залізниця» є належним відповідачем у справі. Вирішуючи справу по суті, суд виходить із того, що\~Конституцією України, як Основним Законом, закріплено право на працю і заробітну плату, а саме у статті 43 зазначено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Статтею 94\~Кодексу законів про працю України\~передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно\~ст. 97 КЗпП України\~власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до\~ст. 21 Закону України «Про оплату праці»\~працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно\~ст. 22 цього Закону\~суб'єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Відповідно до вимог\~ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред'явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа «Суханов та Ільченко проти України» заяви № 68385/10 та 71378/10, а також справа «[PERSON] Ганс-Адам II проти Німеччини», заява N9 42527/98 тощо) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги» відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання»/ «правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу №1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, з огляду на те, що право людини на заробітну плату гарантоване\~Конституцією України, нормами\~КЗпП,\~Законам України «Про оплату праці»,\~а позивач знаходилася з відповідачем\~в трудових відносинах до 25.04.2017,\~при звільненні не отримала\~всі належні їй платежі, майнові вимоги позивача щодо їх отримання відповідають критеріям правомірних очікувань в розумінні практики Європейського Суду. Законом України\~від 02.09.2014\~№ 1669-VII\~"Про\~тимчасові заходи\~на період\~проведення антитерористичної\~операції" особливостей щодо строків розрахунку при звільненні, встановлених\~ст. 116 КЗпП України, не передбачено. На підставі ст. 89\~ЦПК України\~суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Пунктом 27\~Постанови Пленуму Верховного Суду України « Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» № 2 від 12.06.2009\~передбачено, що виходячи з принципу рівноправ'я сторін та враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. У звязку з цим суд відхиляє посилання відповідача на відсутність первинної документації, як підставу для відмови у нарахуванні та виплаті позивачу заробітної плати, оскільки обов'язок здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, інших виплат, належних працівникові, а так само вести бухгалтерський, податковий облік тощо лежить на працедавцеві, а не на працівникові. За цих обставин втрата підприємством первинних документів не позбавляє його обов'язку здійснювати нарахування та виплату заробітної плати, тим більше, що відповідачем не надано суду жодних доказів того, що він у будь-який спосіб намагався виправити цю ситуацію. Крім того, суд звертає увагу на ті обставини, що структурний підрозділ «Донецька дирекція залізничних перевезень» регіональної філії «Донецька залізниця» ПАТ «Українська залізниця» здійснює господарську діяльність на підконтрольній Україні території, звільнено позивача 25.04.2017. Враховуючи обставини, викладені вище, суд вважає, що позивачем підтверджено наявність заборгованості з виплати заробітної плати за період з березня 2017 року по квітень 2017 року у розмірі 8967,88 грн. З цієї суми вже\~вирахувані обов'язкові платежі та податки. За таких обставин заявлені вимоги про стягнення заборгованості з виплати заробітної плати\~підлягають задоволенню повністю. Щодо стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд зазначає наступне. Згідно\~ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.\~ При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таким чином, обовязок із проведення з працівником розрахунку покладається на роботодавця незалежно від прохання працівника про вказану плату.\~Стаття 117 КЗпП України\~застосовується у разі несвоєчасної виплати належних працівнику від підприємства сум незалежно від наявності клопотання працівника про таку виплату. Звільнивши позивача та видавши їй трудову книжку, відповідач свій обовязок із проведення з працівником розрахунку не здійснив, а тому є підстави для застосування до відповідача відповідальність за затримку розрахунку при звільненні, передбачену\~ст. 117 КЗпП України. З урахуванням вимог ч. 1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Позивач [PERSON] просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 26.04.2017 року по 21.05.2018 року у сумі 74231,35 грн., та донарахувати по день фактичного розрахунку. Враховуючи, що станом на день ухвалення рішення розрахунок з відповідачем не був проведений, суд дійшов висновку, що з відповідача необхідно стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні по день ухвалення рішення суду. Відповідно до п. 20\~постанови Пленуму Верховного суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці»\~встановивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у звязку з затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред'явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі\~ст. 117 КЗпП України\~стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при не проведенні його до розгляду справи по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Судом встановлено, що [PERSON] звільнена з роботи 25 квітня 2017 року. День звільнення позивача, відповідно до положень п. 2.26 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України №58 від 29.07.1993 року, є останнім днем її роботи. Таким чином, приймаючи до уваги встановлені в судовому засіданні фактичні обставини справи, вищенаведені законодавчі положення в сфері регулювання виплати заробітної плати та висновки Пленуму Верховного Суду України, викладені в вищенаведеній Постанові, суд дійшов висновку, що позивач має право на стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку виплати належних їй від відповідача сум з 26 квітня 2017 року по день ухвалення судом рішення, тобто по 20 вересня 2018 року. Середній заробіток працівника визначається відповідно до\~статті 27 Закону України "Про оплату праці"\~за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженого\~Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02. 1995 № 100\~(далі Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв'язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов'язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час. Якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється відповідно до останнього абзацу пункту 4 цього Порядку. Таким чином, розрахунок середньої заробітної плати належить проводити виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, тобто за лютий-березень 2017 року. Як вбачається з розрахункових листів, наданих позивачем, середньоденна заробітна плата складає 238,75 грн. (4534,50 грн. + 4299,28 грн.)/ (19+18 відпрацьованих днів). Листами Міністерства соціальної політики України від 05.08.2016 № 11535/0/14-16/13\~"Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2017 рік",\~та від 19.10.2017 №224/0/103-17/214 зазначені норми тривалості робочого часу на 2017, 2018 роки. З урахуванням розрахункового періоду кількість робочих днів позивача у 2017 році складає: у квітні 3, у травні 20, у червні - 20, у липні - 21, у серпні - 22, у вересні -21, у жовтні - 21, у листопаді - 22, у грудні - 20 (170 днів); у 2018 році: у січні - 21, у лютому - 20, у березні - 21, у квітні - 20, у травні - 20, у червні - 20, у липні - 22, у серпні - 22, у вересні - 14 (180 днів). Розрахований час затримки розрахунку з дня звільнення з\~26.04.2017 року по 20.09.2018 року (день ухвалення рішення суду) складе 350 днів, тобто розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку буде складати \~83562,50 грн. (238,75\~грн. середньоденної заробітної плати х 350 робочих днів = 83562,50 грн.). \~ \~ \~ \~ Оспорюючи свою вину у несвоєчасному розрахунку\~з позивачем, представником відповідача суду наданий Науково-правовий висновок [PERSON] України від 16.01.2018 №126/2/21-10.2. Згідно з даним висновком втрата контролю і доступу ПАТ «Українська залізниця» до виробничих потужностей та іншого майна, що знаходиться в м. Донецьку, Луганську, в тому числі до трудових книжок працівників, табелів обліку робочого часу, звітів, починаючи з 20.03.2017, позбавило можливості ПАТ «Українська залізниця» виконати зобовязання перед вивільними працівниками, а саме видати трудову книжку та провести розрахунок, що свідчить про відсутність вини підприємства. Такі форс-мажорні обставини є підставами для звільнення підприємства від відповідальності (а.с.25-33). Відповідно до\~ст. 10 Закону України від 02.09.2014 № 1669-VII "Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції"\~протягом терміну дії цього\~Закону\~єдиним належним та достатнім документом, що підтверджує настання обставин непереборної сили (форс-мажору), що мали місце на території проведення антитерористичної операції, як підстави для звільнення від відповідальності за невиконання (неналежного виконання) зобов'язань, є сертифікат [PERSON] палати України. Проте такий сертифікат відповідачем суду не наданий. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов'язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Щодо вказаного висновку суд вважає, що він має консультативний характер і не є обовязковим для суду. Крім того, суд не може погодитися з посиланнями експертів на те, що форс-мажорні обставини настали для відповідача 20.03.2017, оскільки антитерористична операція триває на території Донецької області з 2014 року. Заробітна плата позивачці за цей час виплачувалася.\~Враховуючи вищезазначене, суд вважає, що відповідачем не надано належних та допустимих доказів відсутності його вини у невиплаті позивачу сум при звільненні. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Частиною 6 цієї статті передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються всі судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до\~Закону України «Про судовий збір»\~за подання до суду позовної заяви майнового характеру фізичною особою справляється судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.\~Законом України\~«Про Державний\~бюджет на\~2018\~рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб у сумі 1762 грн. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.1 ч.1\~ст.5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача підлягає стягненню судовий збір у сумі 925,30 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved