Jurisdiction: civil
Date: 2016-01-31 00:00:00

Представник позивач товариства з обмеженою відповідальністю «Епіцентр К» звернувся до Канівського міськрайонного суду Черкаської області з позовом до відповідача [PERSON] про відшкодування матеріальної шкоди, завданої під час виконання трудових обовязків. В обґрунтування позовних вимог вказує, що відповідач [PERSON] знаходився в трудових відносинах з ТОВ «Епіцентр К» з 17 жовтня 2011р. по 12 червня 2015 р. та працював на посаді водія міжнародних перевезень департаменту транспорту ТОВ «Епіцентр К» і за суміщенням професій експедитором. Звільнений за прогул без поважних причин згідно з п.4 ст.40 КЗпП України. 30 квітня 2012 р. між позивачем та відповідачем був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як з працівником, який займає посаду безпосередньо пов'язану з збереженням та перевезенням матеріальних цінностей, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей. В період з 02.04.2015 р. по 07.04.2015р. відповідач здійснював перевезення вантажів за завданням позивача. Згідно маршрутного листка № 004671 на початок здійснення перевезення в паливному баку автомобіля був залишок дизельного пального в кількості 476,39 літрів. 02 квітня 2015 р. відповідач заправив автомобіль пальним в кількості 300,00 літрів по ціні 21,99 грн. на загальну суму 6597,00 грн. Таким чином, для здійснення перевезення відповідач заправив автомобіль паливом в кількості 776,39 літрів, а використав тільки 272,52 грн. Залишок пального повинен був складати 503,87 літрів, але під час передачі автомобіля 16 травня 2015 р. іншому водію [PERSON] в паливному баку було тільки 178,20 літрів. Таким чином, нестача пального становить 325,67 літрів на суму 7161,48 грн. (по ціні 21,99 грн. за 1 літр). Отже, одержане відповідачем пальне в кількості 325,67 літрів не було використане в господарській діяльності позивача, а тому відповідач спричинив позивачу матеріальний збиток на суму 7161,48 грн. В судовому засіданні представник позивача ТОВ «Епіцентр К» підтримав свої позовні вимоги, посилався на обставини викладені в позові, просить суд задовольнити їх повному обсязі. Не погоджуючись із вищевикладеним, відповідач та його представник подали до суду заперечення в якому зазначили, що у позивача відсутні будь-які докази, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог. В судовому засіданні підтримали думку, яка викладена в запереченні та просили відмовити в задоволенні позову за його безпідставністю. Вислухавши представника позивача, представника відповідача, вивчивши матеріали цивільної справи, дослідивши надані суду докази, суд вважає позов таким, що не підлягає задоволенню з наступних підстав. Ч.3 ст.10, ч.1 ст.60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом та ст.61 цього Кодексу. Відповідно до ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст..212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому зсіданні дослідити кожен доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 р. №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції». Відповідно до ст. 132 КЗпП України за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов'язків, працівники, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Матеріальна відповідальність понад середній місячний заробіток допускається лише у випадках, зазначених у законодавстві. Пунктом 1 ч. 1 ст. 134 КЗпП України встановлено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли між працівником і підприємством, установою, організацією, відповідно до ст. 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому для зберігання або для інших цілей. Судом встановлено, що 17.10.2011 року [PERSON], на підставі заяви, було прийнято на роботу на посаду водія міжнародних перевезень департаменту транспорту «Епіцентр К» і за суміщенням професій експедитором, що підтверджено витягом з наказу № 524/К1-п від 17.10.2011р. (а.с.9). 30.05.2012р. між ТОВ «Епіцентр К» та [PERSON] був укладений договір про повну індивідуальну матеріальну відповідальність, як з працівником, який займає посаду безпосередньо пов'язану з збереженням та перевезенням матеріальних цінностей, згідно якого відповідач прийняв на себе повну матеріальну відповідальність за забезпечення зберігання ввірених йому цінностей (а.с.11). Відповідно до п.1 договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність від 30.04.2012р. працівник, що займає посаду водія міжнародних перевезень, працюючий за суміщенням професій експедитором транспортного відділу, безпосередньо пов'язану із зберіганням, перевезенням або застосуванням у процесі виробництва переданих йому матеріальних цінностей бере на себе повну відповідальність за забезпечення зберігання довірених йому адміністрацією матеріальних цінностей і у зв'язку з викладеним зобов'язується дбайливо ставитися до переданих йому для зберігання або іншої мети матеріальних цінностей адміністрації і вживати заходів для відвернення шкоди, своєчасно повідомляти адміністрацію про всі обставини, що загрожують забезпеченню збереження довірених йому матеріальних цінностей. Пунктом 2 вказаного договору встановлено, що у випадку незабезпечення з провини працівника збереження довірених йому матеріальних цінностей визначення розміру шкоду, заподіяної підприємству (установі, організації), її повернення виконуються згідно з діючим законодавством. З матеріалів справи вбачається, що для здійснення заправлень автомобіля 28 січня 2013 р. відповідач отримав смарт-картку ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» № 276020406, що дозволяла йому отримувати паливо та/або послуги на АЗС, а також фіксувати такі операції з метою їх обліку. (а.с.12). Згідно маршрутного листка № 004671 від 31.03.2015р. на початок здійснення перевезення водієм [PERSON] на авто марки «Вольво» АА 88-04 АХ з напівпричепом «Кроне» АА 00-61ХР в паливному баку автомобіля був залишок дизельного пального в кількості 476,39 літрів (а.с.20). З копії чеків, які додано до матеріалів справи видно, що 02.04.2015р. за допомогою смарт-картки ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» № 276020406 заправлено авто пальним в кількості 300 літрів за ціною 21,99 грн. на загальну суму 6 597,00 грн. (а.с.23). Про те, відсутні жодні докази того, що саме відповідач [PERSON] 02.04.2015 року заправляв автомобіль, і що саме вказаний вище автомобіль було заправлено, а не інший з використанням смарт-картки ТОВ «ВОГ РІТЕЙЛ» № 276020406. 12 червня 2015р. відповідач [PERSON] був звільнений з посади водія (тоді як займав посаду водія-експедитора) за прогул без поважних причин відповідно до п.4 ст.40 КЗпП України згідно наказу № 54/Тд-п від 12.06.2015 року (а.с.10). 16 травня 2015р. під час передачі автомобіля іншому водію було встановлено, що в паливному баку автомобіля залишок пального становив 178, 2 літрів (а.с. 25). Статтею 130 КЗпП України визначено юридичний склад матеріальної відповідальності працівників, а саме: відповідальність настає за умов наявності порушення працівником трудових обов'язків, наявності прямої дійсної шкоди, причинного зв'язку між порушенням і шкодою, наявності вини працівника. Аналогічні приписи містяться в п.3,4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 1992 року, з подальшими змінами "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організація їх працівниками" в якому зазначено, що при вирішенні питання про покладення матеріальної відповідальності на працівника судам належить зясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника.... Відсутність хоча б однієї умови виключає можливість притягнення працівника до матеріальної відповідальності. Згідно до ст.138 КЗпП України встановлює, що для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених ст. 130 КЗпП України. Згідно ст. 135 КЗпП України встановлено порядок визначення розміру шкоди, який визначається за фактичними витратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи з собівартості матеріальних цінностей. Враховуючи роз'яснення Верховного суду України, викладені у п.4 Постанови Пленуму Верховного суду України № 14 від 29.12.1992 року "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємства, установам, організаціям їх працівниками", під прямою дійсною шкодою слід розуміти втрату, погіршення або зниження цінностей майна, необхідність для підприємства, установи, організації провести затрати на відновлення, придбання майна чи інших цінностей, або провести зайві, тобто викликані внаслідок порушення працівником трудових обов'язків, грошові виплати. Розмір шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації згідно ст. 135-3 КЗпП України визначається за фактичними втратами, на підставі даних бухгалтерського обліку, виходячи із балансової вартості (собівартості) матеріальних цінностей за вирахуванням згідно з встановленими нормами. Відповідно до положень ст. 8 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» питання організації бухгалтерського обліку на підприємстві належать до компетенції його власника (власників) або уповноваженого органу (посадової особи) відповідно до законодавства та установчих документів. Відповідно до Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" та п. 2.4. Положення "Про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку" затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 року № 88 належним чином оформлені матеріали інвентаризації, є первинними документами, так як підтверджують фактичну наявність ТМЦ за кількісними і якісними показниками і є підставою для бухгалтерського обліку господарських операції, в тому числі і для проведення уцінки і списання ТМЦ. Відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе власник (власники) або уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством відповідно до законодавства та установчих документів. Згідно з п. 3 Інструкції №69 про Порядок проведення інвентаризації товаро-матеріальних цінностей встановлений Інструкцією по інвентаризації основних засобів, нематеріальних активів, товаро-матеріальних цінностей, грошових коштів і документів та розрахунків, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 11.08.1994 року № 69, яка застосовується незалежно від форм власності підприємств, їх об'єднань та госпрозрахункових організацій при встановленні фактів крадіжок або зловживань, псування цінностей на день встановлення таких фактів підприємство зобовязане провести інвентаризацію всіх активів, документів та розрахунків. Тобто, саме керівник несе відповідальність за повноту та достовірність даних про діяльність підприємства та складання первинних облікових документів за результатами кожної господарської операції. Між тим, позивачем ТОВ «Епіцентр К» не проведено інвентаризацію всіх активів, документів та розрахунків щодо встановлення факту нестачі, крадіжки або зловживань, псування цінностей, не вказано, якими саме винними діями [PERSON] утворилась нестача, посилання в позові на порушення Договору про повну індивідуальну матеріальну відповідальність є загальними, не конкретизованими висловами, які не містять конкретики. Позивачем не надано суду доказів причетності відповідача до заподіяння підприємству матеріальної шкоди, тобто не наведено конкретних порушень відповідачем своїх трудових обовязків, ступінь вини та наявності причинного звязку між цими порушеннями та шкодою, не визначено розмір шкоди та не надано належних доказів. Таким чином, позивач не виконав свій обов'язок доказування наявності умов для покладення матеріальної відповідальності на працівника у відповідності до ст. 138 КЗпП України, не надавши суду матеріалів, які є належними та допустимими у відповідності до ст. 57 - 65 ЦПК України. На вимогу ст. 60 ЦПК України, щодо обовязку сторони довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, позивачем не було надано належних доказів порушення відповідачем своїх трудових обовязків, внаслідок яких була заподіяна шкода, матеріали справи не містять доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок щодо винуватості відповідача [PERSON], додані до справи документи вимоги позову не підтверджують.

Outcome: dismissed