Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-07 00:00:00

20.12.2013 [PERSON], [PERSON] звернулися до суду з позовом та просили: - визнати недійсним договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS], укладений 11.06.2004 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Наталією Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 2866 з моменту його укладання, застосувавши до нього наслідки, передбачені ст. 216 ЦК України; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON], [PERSON] моральну шкоду у сумі 15000, 00 грн.; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір у розмірі 3441,00 грн. Свої вимоги позивачі мотивують тим, що 29.03.2004 приватизували разом зі [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] Зазначають, що оскільки позивачі хворіють на психічні захворювання та є інвалідами, а саме - [PERSON] - III групи, а [PERSON] - II групи, вони не працювали та не мали прибутку, а тому здавали в оренду вказану вище квартиру. Вказують, що укладаючи новий договір оренди у грудні 2013, позивачі виявили відсутність оригіналів документів на спірну квартиру. При ознайомленні з ксерокопією отриманих у родичів документів, останні дізналися, що 11.06.2004 вони у приватного нотаріуса Старостіної Н.С. уклали договір дарування 2/3 частини спірної квартири зі своєю родичкою [PERSON] Позивачі посилаються, що спірний договір дарування укладений в супереч вимог ст.ст. 203, 215, 225 ЦК України, оскільки на час його укладання позивачі знаходилися на стаціонарному лікуванні у Київському міжрайонному психо - неврологічному диспансері № 2 з 19.05.2004 по 19.07.2004, внаслідок наявності психічних захворювань. Позивачі посилаючись на наявність у них психічного захворювання та тривалого лікування вважали, що в момент укладання спірного договору дарування на користь відповідача [PERSON], не розуміли значення своїх дій та не могли керувати ними. Зазначили, що вони залишалися зареєстрованими у спірній квартирі, несли витрати на її утримання, в той час як відповідач не здійснювала дій, як власник даної частини квартири, що свідчить про приховані наміри щодо спірної квартири з боку відповідача. Посилаючись на те, що відповідач була обізнана про їх стан захворювання та лікування на час вчинення спірного правочину, а тому просили стягнути з відповідача моральну шкоду в порядку ч.3 ст.225 ЦК України. З урахуванням вищенаведеного, просили задовольнити позов у повному обсязі. Ухвалою суду від 26.12.2013 позовну заяву [PERSON], [PERSON] було залишено без руху з наданням строку на усунення недоліків. 10.01.2014 позивачами було подано нову позовну заяву з урахуванням вимог, викладених в ухвалі суду від 26.12.2013. Ухвалою суду від 16.01.2014 в справі відкрито провадження та призначено до судового розгляду на 24.02.2014 Ухвалою суду від 16.01.2014 було задоволено заяву позивачів про забезпечення позову. 04.02.2014 [PERSON] було подано заяву до суду про повернення помилково сплаченого судового збору. Ухвалою суду від 10.02.2014 було задоволено заяву [PERSON] та повернуто судовий збір. 24.02.2014 судом було зобов'язано приватного нотаріуса Старостіну Н.С. надати належним чином завірені копії договору дарування та інші документи на підставі яких укладався даний договір. 24.03.2014 на адресу суду від приватного нотаріуса Старостіної Н.С. надійшли документи на підставі яких укладався та посвідчувався спірний договір. Ухвалою суду від 03.06.2014 було призначено по справі судово - психіатричну експертизу. 11.08.2014 на адресу суду надійшло клопотання від експертів про оплату експертизи. 05.09.2014 на адресу суду було повернуто цивільну справу для виконання клопотання експертів. 13.02.2015 на адресу суду від Київського міського центру судово - психіатричної експертизи надійшов висновок експерта № 991. Ухвалою суду від 31.03.2015 було частково задоволено клопотання представника позивача та справу направлено для проведення експертизи відповідно до ухвали суду від 03.06.2014. 12.06.2015 на адресу від Київського міського центру судово - психіатричної експертизи надійшов висновок експерта № 396. 23.04.2015 відповідно до протоколу про повторний автоматичний розподіл справи між суддями вищезазначену справу було передано головуючому судді Букіній О.М. у зв'язку з відстороненням від посади суддю [PERSON] Ухвалою суду від 24.07.2015 було зупинено провадження по справі до вступу у справу правонаступника померлої [PERSON] 11.12.2015 судом було здійснено запит до приватного нотаріуса Жерлиціної О.В. щодо осіб, які подали заяви про прийняття спадщини після смерті [PERSON] 28.12.2015 на адресу суду від приватного нотаріуса Жерлиціної О.В. надійшла відповідь на запит суду. Ухвалою суду від 22.04.2016 було відновлено провадження у справі внаслдіок вступу правонаступника померлої [PERSON]- [PERSON] Ухвалою суду від 08.09.2016 було задоволено клопотання відповідача про витребування доказів. Ухвалою суду від 07.12.2016 по справі було призначено стаціонарну судову психолого - психіатричну експертизу. Ухвалою суду від 12.05.2017 було виправлено описку в ухвалі суду від 07.12.2016. 27.10.2017 на адресу суду від Київського міського центру судово - психіатричної експертизи надійшов висновок експерта № 185. 14.03.2018 на адресу суду від відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності. 14.03.2018 на адресу суду від відповідача надійшли заперечення на позовну заяву. В судовому засіданні позивач [PERSON], який також є правонаступником померлої позивача [PERSON] та його представник підтримали позов в повному обсязі та просили суд його задовольнити. Крім того, просять відмовити відповідачу у задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності, оскільки позивачі не знали про порушення своїх прав до грудня 2013 року, оскільки будучи зареєстрованими у спірній квартирі, користувалися спірною квартирою, здавали її в оренду та сплачували комунальні платежі. Відповідач та її представник в судовому засіданні проти позову заперечували, посилаючись на те, що позивачі самі запропонували укласти договір дарування спірної квартири, оскільки не довіряли [PERSON], яка могла заволодіти їхнім майном. Зазначають, що позивачі самостійно збирали документи для оформлення спірного договору та відповідно нотаріуса, який мав посвідчити правочин. Під час укладання даного договору позивачі вели себе адекватно та про будь - які психічні розлади останніх їй не відомо. Крім того вказують, що позивачі після укладення даного договору й надалі користувалися спірною квартирою та здавали в оренду, отримуючи грошові кошти. В обґрунтування заяви про застосування строку позовної давності відповідач посилалася на те, що в травні 2011 році позивачі звернулися до [PERSON] з проханням повернути подаровану частину спірної квартири. Зазначає, що не заперечувала щодо розірвання договору дарування. Вказує, що нею було передано позивачам свідоцтво про право власності на спірну квартиру та оригінал договору дарування, про що [PERSON] було написано розписку про відсутність претензій щодо квартири. Вважає, що строк позовної давності складає 1 рік, а тому просить застосувати даний строк до спірних правовідносин починаючи з червня-липня 2011 року . З урахуванням вищенаведеного, просили відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. В судовому засіданні третя особа [PERSON] позов підтримала та просила його задовольнити у повному обсязі. Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Старостіна Н.С. в судовому засіданні проти позову заперечувала. Суд, вислухавши пояснення сторін, дослідивши та оцінивши матеріали справи, медичну документацію та висновки судово-психіатричних експертиз, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 29.03.2004 [PERSON], [PERSON] та [PERSON] приватизували двокімнатну квартиру [ADDRESS] що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло № 31700 від 29.03.2004 та не заперечувалося сторонами по справі. Встановлено, що 11.06.2004 [PERSON], [PERSON] та [PERSON], уклали договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] Вказаний договір дарування був посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Наталією Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 2866. В судовому засіданні позивачі посилалися на те, що вказаний вище договір дарування слід визнати недійсним з тих підстав, що під час його складання позивачі не розуміли значення своїх дій та не могли ними керуватися. Суд погоджується з доводами позивача, виходячи з наступного. Згідно матеріалів справи встановлено, що позивач [PERSON] є інвалідом 3-ї групи та з 1972 року перебувала на обліку в КМПНД №5, а [PERSON] є інвалідом 2-ї групи та перебуває на обліку в КМПНД №5 з 1996 року ( т. 1 а.с. 5,10,11). Згідно довідки Територіально медичного об'єднання «Психіатрія» за № 1-01/1849 від 17.12.2013 та №1-01/1850 від 17.12.2013, [PERSON] та [PERSON] в період з 19.05.2004-19.07.2004 р.р. знаходилися на стаціонарному лікуванні ( т. 1 а.с. 25,26). Відповідно до ст. 717 ЦК України, за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов'язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Статею 215 ч.1 ЦК України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч.1-3, 5 та 6 ст.203 цього кодексу. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно із ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. Відповідно до п. 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до ст. 105 ЦПК України зобов"язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст. 89 ЦПК України. Виходячи з аналізу чинного законодавства, вимоги про визнання правочину недійсним з цих підстав вирішуються з врахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до ст.89 ЦПК України. Оцінюючи матеріали справи у їх сукупності, суд приходить до висновку, що є всі підстави вважати, що на момент укладання договору дарування 11.06.2004 [PERSON] та [PERSON] не розуміли значення своїх дій та не могли ними керувати, виходячи з наступного. Ухвалою суду від 03.06.2014 по справі було призначено судово - психіатричну експертизу, проведення якої доручено експертам Київського міського центру судово - психіатричних експертиз (т.1 а.с.125-126). З Висновку судово-психіатричної експертизи №991 від 20.11.2014 відносно [PERSON] встановлено, що [PERSON] на час укладання угоди 11 червня 2004 року страждала стійким хронічним психічним захворюванням: Шизофренія, параноїдна форма, безперервно - прогредієнтний тип перебігу, виражений апатико - дисоціативний дефект (МКХ - 10, F20.00), за своїм психічним станом не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними (т.1 а.с.146-149). Та обставина, що [PERSON] страждала стійким хронічним психічним захворюванням підтверджується зібраними по справі доказами. Згідно амбулаторної картки з ПНД за місцем проживання в 1972 році виставлявся діагноз: «Астено - депресивний синдром у психопатичної особистості», в 1973, в 1974 «психопатія істероїдного кола», в 1975, 1976 до 1989 виставлявся діагноз «психопатія істероїдного кола». З 1989 було змінено діагноз на «шизофренію, параноїдну форму, безперервно прогредієнтний тип перебігу». З медичної картки стаціонарного хворого за № 1427 за період з 25.02.1994 по 18.04.1994 вбачається, що [PERSON] знаходилася на лікуванні в Київській міській клінічній лікарні № 21 з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, маніакально - параноїдний синдром, психопатоподібний дефект» . З медичної картки стаціонарного хворого за №5793 вбачається, що за період 06.09.1999 по 05.05.2000 [PERSON] знаходилася на лікуванні із загостренням. Діагноз: «Шизофренія параноїдна форма, безперервно - прогредієнтний тип перебігу, параноїдний синдром, формується апатико - дисоціативний дефект». Як вбачається з медичної картки стаціонарного хворого за №7811 з Київської міської клінічної психоневрологічної лікарні № 1 з 21.11.2002 по 24.12.2002 [PERSON]знаходилася на лікуванні з діагнозом: «Шизофренія параноїдна форма, галюцинаторно - параноїдний синдром, безперервно - прогредієнтний тип перебігу, апатико - дисоціативний тип дефекту вираженого ступеню». Як вбачається з історії медичної картки стаціонарного хворого за №910 з Київської психоневрологічної лікарні № 2 за період з 19.05.2004 по 19.07.2004 [PERSON]поступила у зв'язку з нав'язливими думками неприємного змісту, рахувала, що не приділяла уваги сину, почуття, що за нею слідкують з машини, бажають її знищити, щоб одержати її квартиру. Виписана додому з діагнозом: «Шизофренія параноїдна, безперервно - прогредієнтний тип перебігу, параноїдний синдром, виражений апатико - дисоціативний дефект». Крім того, як вбачається з медичної документації, [PERSON] кожен рік лікувалася в Київській міській психоневрологічній лікарні № 1. Згідно Висновку судово - психіатричного експерта № 396 від 14.05.2015, проведеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] вбачається, що [PERSON] у зв'язку з особливостями відомостей з його медичної документації з психіатричних установ м. Києва та виявлених у нього при даному обстеженні особливостей психічного стану, потребує проведення стаціонарної судової психолого - психіатричної експертизи в умовах КМЦСПЕ (т.1 а.с.180-184). Ухвалою суду від 07.12.2016 було призначено судово - психіатричну експертизу стосовно [PERSON] (а.с.70). Згідно Висновку судово - психіатричної експертизи № 185 від 10.10.2017, проведеного Київським міським центром судово-психіатричної експертизи відносно [PERSON] встановлено, що [PERSON] на час укладання угоди 11 червня 2004 року виявляв ознаки шизофренії паронаїдної форми, безперервний тип перебігу, виражений апатико - дисоціативний дефект; параноїчний синдром (згідно МКХ - 10, F 20.0), за своїм психічним станом не усвідомлював значення своїх дій та не міг керувати ними (т.1а.с.107-124). Як вбачається з медичної картки амбулаторного хворого із Київського міського ПНД №5, [PERSON] вперше звернувся на прийом до лікаря - психіатра 04.04.1994 р. 26.09.1994 р. був взятий на «К» - облік з діагнозом: «Депресивний невроз, ремісія». У лютому 1995р. був направлений на лікування в денний стаціонар. З особової справи ВТЕК [PERSON] із Радянської міжрайонної психіатричної ВТЕК м. Києва вбачається, що під час стаціонарного лікування в Київському міському ПНД [PERSON] був направлений на ВТЕК з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг вражений апатико-дисоціативний дефект». Був виставлений діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг. Виражений апатико - дисоціативний дефект». Був визнаний інвалідом II групи загального захворювання до липня 1996р. Рекомендувалося спостереження в ПНД. Згідно з особовою справою ВТЕК [PERSON] iз Радянської міжрайонної психіатричної ВТЕК м.Києва, [PERSON] був направлений на переогляд ВТЕК з діагнозом - основний: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг; виражений апатико-соціативний тип дефекту»; супутний: «ВСД по гіпертонічному типу». 23.07.1996р. був оглянутий ВТЕК. Був виставлений діагноз: " Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг; виражений апатико-дисоціативний дефект». Був визнаний інвалідом II групи до серпня 1997р. Згідно з медичною картою амбулаторного хворого iз КМПНД № 5 відомо, що у подальшому [PERSON] продовжував спостерігатися в ПНД. Був виставлений діагноз: «Шизофренія, депресивний синдром з суїцидальними тенденціями». Був направлений на черговий переогляд ВТЕК. Згідно з особовою справою ВТЕК [PERSON] із Радянської міжрайонної психіатричної ВТЕК м.Києва, відомо, що [PERSON] був направлений на ВТЕК з діагнозом - основний: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг, виражений апатико-дисоціативний дефект»; супутний: «Хронічний холецистопанкреатит. Вегето-дистонія по гіпертонічному типу». Був визнаний інвалідом II групи безстроково з 01.08.1997р. Рекомендувалося лікування в ПНЛ та ПНД. Згідно з медичною картою амбулаторного хворого із Київського міського ПНД №5 вбачається, що [PERSON] 25.02.2004р. звернувся на прийом в ПНД. Зазначено, що видано направлення на лікування в денний стаціонар №1 «для профилактики». Згідно з медичною картою амбулаторного хворого із Київського міського ПНД №5, вбачається що [PERSON] 20.04.2004р. звернувся на прийом в ПНД. Виставлявся діагноз: «Шизофренія, параноїдна форма». Згідно з медичною картою амбулаторного хворого із Київського міського ПНД №5, вбачається, що [PERSON] повторно звернувся на прийом у ПНД 13.05.2004р. Психічний стан не описувався. Зазначено, що видано направлення на госпіталізацію в ПНЛ №2. У медичній карті стаціонарного хворого №911 за 2004р. із Київської міської ПНЛ №2 є направлення в психіатричний стаціонар із Київського міського ПНД №5, датоване 16.05.2004р., в якому зазначено, що причина направлення [PERSON] у стаціонар - поганий сон, знижений настрій. Був виставлений діагноз: «F 20.00» (згідно з МКХ-10. даний шифр - «Шизофренія параноїдна, безперервний тип перебігу». Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №911 за 2004р. із Київської міської ПНЛ №2, вбачається, що [PERSON] поступив на стаціонарне лікування в дану лікарню 19.05.2004р. Був виставлений попередній діагноз: «Тривожно-депресивний синдром». Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №911 за 2004р. із Київської міської ПНЛ №2, вбачається, що [PERSON] в червні 2004р. продовжував перебувати на стаціонарному лікуванні в Київській міській ЛНЛ №2. Згідно з медичною картою стаціонарного хворого №911 за 2004р. із Київської міської ПНЛ №2, вбачається, що [PERSON] в червні - липні 2004 р. продовжував перебувати на стаціонарному лікуванні в Київській міській ПНЛ №2. Був виписаний з діагнозом: «Шизофренія, параноїдна форма, безперервно-прогредієнтний перебіг. Параноїдний синдром. Виражений апатико-дисоціативний дефект». Згідно приписів ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами, зокрема, висновками експертів. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Однак, висновок експерта для суду не є обов'язковим і оцінюється судом за правилами, встановленими статтею 89 ЦПК України. Відповідно до ст. 81 ЦПК України обов'язки доказування і подання доказів кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до вимог ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Висновок є належним і допустимим доказом у даній справі, виходячи з такого: - у призначенні та проведенні судової експертизи було додержано вимоги чинного законодавства України; - відсутні обставини, які б виключали участь експерта у справі; - судовий експерт не вийшов за межі своїх повноважень, надав повні відповіді на порушені питання, підтвердив їх відповідність іншим фактичним даним; - між дослідницькою частиною та підсумковими висновками судової експертизи є узгодженість; - Висновок є обґрунтованим та узгодженим з іншими матеріалами справи; - судовий експерт повно і обґрунтовано відповів на всі поставлені перед ним в судовому засіданні питання. Судом встановлено, що Висновок судово-психіатричної експертизи №991 від 20.11.2014 та Висновок судово - психіатричної експертизи № 185 від 10.10.2017, містить докладний опис проведеного дослідження та обґрунтовані, чіткі висновки з поставлених запитань. Оцінивши вказані вище Висновки судової експертизи за правилами ст. 89 ЦПК України, суд не знайшов обставин, які б дозволяли стверджувати про необґрунтованість, неправильність висновку чи суперечливість його іншим матеріалам справи, а тому суд приймає його до уваги при постановленні даного рішення у справі. Допитані в судовому засіданні свідки, вказували про стан здоров'я дарувальників, як до укладання договору дарування, так і після. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є чоловіком відповідача [PERSON] та позивачі є його родичами. Зазначив, що позивачі є нормальними та адекватними людьми. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є чоловіком [PERSON] Про обставини укладеного договору не повідомляв, однак зазначив, що допомагав [PERSON] повернути подаровану квартиру. Допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснив, що є подругою відповідача [PERSON] Познайомилася з позивачами у [PERSON] на дні народженні у 2008 році та під час розмови з позивачами не помічала неадекватного стану останніх. Суд вважає, що покази вказаних вище свідків не спростовують, як і не підтверджують дійсний психічний стан здоров'я позивачів на момент укладання спірного правочину. Ст.30 ЦК України встановлено, що цивільну дієздатність має фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій та може керувати ними. Аналізуючи матеріали справи та оцінюючи надані сторонами докази, суд приходить до висновку, що [PERSON] та [PERSON] під час укладання договору дарування, тобто 11.06.2004 за своїм психічним станом, не могли усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними при прийнятті цього рішення. Разом з цим, суд вважає, що відповідачем не надано доказів на спростування Висновків судової експертизи, як і доказів в обґрунтування своїх заперечень проти позову в цій частині заявлених вимог позивачів. [INFO] позивачка у справі [PERSON] померла ( т.2 а.с.201). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за законом або за заповітом. З матеріалів справи встановлено та не заперечувалось сторонами в судовому засіданні, що спадкоємцем після смерті [PERSON] є позивач [PERSON], тобто син померлої, як спадкоємиць першої черги за законом ( т.2 а.с. 212, 227,236). Спадкування, відповідно до ст. 1216 ЦК України, є перехід прав та обов'язків від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов'язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті . Відповідно до ст.55 ЦПК у разі смерті фізичної особи, припинення юридичної особи, заміни кредитора чи боржника у зобов'язанні, а також в інших випадках заміни особи у відносинах, щодо яких виник спір, суд залучає до участі у справі правонаступника відповідної сторони або третьої особи на будь-якій стадії судового процесу. Усі дії, вчинені в цивільному процесі до вступу правонаступника, обов'язкові для нього так само, як вони були обов'язкові для особи, яку він замінив. При таких обставинах, до [PERSON] як спадкоємця першої черги перейшли усі права та обов'язки, що належали [PERSON] на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок її смерті, а тому в розумінні вимог чинного законодавства [PERSON] є правонаступником померлої [PERSON]. та має право вимоги за даним позовом. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивачів є обґрунтовані в частині визнання договору дарування недійсним та такі, що підлягають задоволенню. За таких обставин, суд приходить до висновку, що договір дарування 2/3 частини квартири [ADDRESS] укладений 11.06.2004 між [PERSON], [PERSON] та [PERSON], посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Старостіною Наталією Сергіївною, зареєстрованого в реєстрі за № 2866, підлягає визнанню недійсним. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Разом з тим, суд не знаходить підстав для застосування наслідків недійсності відповідного правочину передбаченого ст. 216 ЦК України. Відповідно до п.10 Постанови Пленуму Верховного суду України від 06.11.2009 №9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Реституцією є повернення сторін правочину у той майновий стан, в якому вони перебували до його вчинення. Тобто, в разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути одна одній у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Разом з тим встановлено, що договір дарування хоча і є двостороннім правочином, проте є безоплатним. За таких обставин, суд позбавлений можливості зобов'язати сторони повернути все одержане по спірному правочину у первинний стан. З огляду на те, що суд прийшов до висновку про визнання недійсним відповідного правочину, таким шляхом права позивачів є поновленими. В той же час, застосування реституції у формі скасування реєстрації права власності на квартиру за [PERSON] яке було здійснено нею 14 липня 2004 року у БТІ м.Києва, суд вважає необґрунтованими. Реституція є загальним правилом майнових наслідків недійсного правочину, що застосовується завжди, якщо законом не встановлені особливі умови їх застосування або особливі правові наслідки окремих видів недійсності правочинів. Приписами ст. 182 ЦК України передбачено, що право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Порядок скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються ЗУ "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Так, відповідно до ст. 27 Закону державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться,зокрема, на підставі рішення суду, що набрало законної сили, щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно. Статтею 31-1 цього Закону встановлені особливості проведення реєстраційних дій на підставі рішень судів. Звертаючись з даним позовом до суду позивачами не було заявлено позовних вимог про зобов'язання державного реєстратора на вчинення дій щодо скасування державної реєстрації права власності за відповідачем чи відновлення попередніх відомостей щодо позивачів та їх прав у праві власності на спірну квартиру. З огляду на викладене вище та приймаючи до уваги межі заявлених вимог, суд не знаходить підстав для задоволення позову в частині застосування реституції у спірних правовідносинах. Разом з цим звертає увагу, що позивачі не позбавлені права на звернення до суду з відповідним позовом у порядку та спосіб передбачений чинним законодавством. Згідно ст. 225 ЦК України, сторона, яка знала про стан фізичної особи у момент вчинення правочину, зобов'язана відшкодувати їй моральну шкоду,завдану у зв'язку із вчиненням такого правочину. Суд вважає, що позивачами не надано беззаперечних доказів того, що відповідачка достеменно була обізнана про стан здоров'я позивачів та їх дійсне захворювання. За таких обставин, суд не знаходить підстав для стягнення з відповідача на користь позивачів моральної шкоди , на підставі ч.3 ст. 225 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. Згідно з ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 267 ЦК України). З огляду на те, що позивачами заявлено позов про визнання договору дарування недійсним з підстав передбачених ст. 225 ЦК України, а не розірвання договору дарування, суд вважає, що до спірних правовідносин має застосовуватися загальний строк позовної давності, тобто 3 роки. За таких обставин, доводи відповідача щодо застосування до спірних правовідносин строку позовної давності в один рік, є помилковим. Разом з цим, суд вважає, що позивачами не пропущено строк позовної давності на звернення до суду з даним позовом, оскільки про порушення своїх прав останні дізналися у грудні 2013року. З даним позовом до суду позивачі звернулися 20.12.2013. Доводи відповідача про те, що позивачі були обізнані у червні-липні 2011 року з часом укладання та правовою природою спірного договору та як наслідок, про порушення своїх прав, суд вважає недоведеними. Матеріалами справи підтверджено та не спростовано відповідачем, що на час укладання спірного правочину, позивачі не могли усвідомлювати значення своїх дій та керуватися ними. Разом з цим, всі подальші дії позивачів щодо спірного нерухомого майна свідчили про те, що вони не розуміли того, що власником 2/3 частини спірної квартири з 11.06.2004 є відповідач по справі, що спростовує доводи відповідача в частині обізнаності позивачів та як наслідок спливу строку позовної давності. Так, з матеріалів справи вбачається, що позивачі залишалися бути зареєстрованими за спірною адресою та отримували орендну плату за спірну квартиру, що не заперечувалося відповідачем по справі ( т.1 а.с. 111,214, т.2 а.с. 55-56) . Вказане також свідчить про те, що лише в 2014 році відповідачем було пред'явлено позов до суду про усунення перешкод та визнання позивачів такими, що втратили право користування спірним майном, тобто після звернення позивачів до суду з даним позовом (т.1 а.с.168-174 ). Разом з цим, суд вважає, що розписка від 26.07.2011 надана відповідачем в обґрунтування застосування строку позовної давності жодним чином не підтверджує про обізнаність позивачів про укладений договір дарування від 11.06.2004 ( т.1а.с. 57). Так, зі змісту даної розписки вбачається, що [PERSON] . не має претензій до [PERSON] При цьому, у даній розписці [PERSON] зазначила, що хоче саме повернути кімнату. Проте, зі змісту даної розписки не зрозуміло та не зазначено, до чого саме [PERSON] не має претензій, тобто до якого нерухомого майна та якої конкретно кімнати. Крім того, як вбачається з даної розписки, оригінал свідоцтва на житло [PERSON] та договір дарування частини квартири було передано [PERSON] , а не [PERSON] і лише 27.07.2011. Разом з цим, зі змісту даної розписки не зрозуміло, який саме договір дарування та свідоцтво належне лише [PERSON] було отримано [PERSON], оскільки спірна квартира на момент укладання договору дарування від 11.06.2004 належала [PERSON], [PERSON] та [PERSON] .в рівних частках. За таких обставин, заява відповідача про застосування строку позовної давності, задоволенню не підлягає, оскільки не підтверджена відповідними доказами по справі. Відповідно до ч. 1,2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов'язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Частиною 3 цієї ж статті встановлено, що до витрат, пов'язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов'язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов'язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов'язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. З огляду на те, що позов задоволено частково, тобто лише в частині двох вимог немайнового характеру, з відповідача на користь позивача [PERSON],як правонаступника померлої [PERSON] підлягає стягненню судовий збір у розмірі 114,70 грн. Враховуючи те, що позивач-2 є інвалідом 2-ї групи, а тому в силу ЗУ «Про судовий збір» звільнений від його сплати, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 114,70 грн. Разом з цим, з відповідача підлягає стягненню на користь [PERSON] витрати по оплаті судової експертизи у розмірі 6 346, 70 грн.

Outcome: partial