Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-24 00:00:00

28.01.2015 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до ПАТ "ПівнГЗК", третя особа: відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням. В обґрунтування позову зазначила, що працювала в важких та шкідливих умовах праці за професією учень машиніста конвеєра з 24 березня 1980 р. по 03.09.1980 року та потім машиністом конвеєра з 03.09. 1980 року по 30.04.2010 року, на виробничий ділянці збагачення руди на рудозбагачувальній фабриці № 2 ПАТ "ПівнГЗК" що є правонаступником ВАТ "ПівнГЗК" та була звільнена за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, відповідно до ст.38 КЗпП України. В наслідок особливостей технологічного та трудового пронесу при виконанні робіт машиністом конвеєра на виробничій ділянці гірничо-збагачувального комбінату ПАТ "ПівнГЗК" на протязі 34 роки і місяць., умови праці виконуваних робіт характеризувалися впливом підвищеного аерозолю, пилу, шкідливих хімічних речовин, що в рази перевищували в концентраціях Позивач вважає за потрібне відзначити, що факт наявності підвищення концентрації аерозолю переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони відноситься до 3 класу 1-ї ступені шкідливості, за рівнем шуму - до 3 класу 1 ступені шкідливості та за важкістю праці - до 3 класу 2 ступеня шкідливості, що поясняється відсутністю припливно-витяжної вентиляції безпосередньо на робочому місці, як того вимагають правила безпеки та гігієнічні регламенти держави. Рішенням лікарсько-експертної комісії клініки Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 06.02.2014р., їй було встановлено професійне захворювання, основний діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт 1-2 стадії, емфізема легень першої-другої стадії) ЛН першого другого ступеня; Нейросенсорна приглухуватість першого ступеня (з легким зниженням слуху) - захворювання професійне. За висновком МСЕК від 03.06.2014 р. їй вперше було встановлено 20% втрати професійної працездатності. Вважає, що за таких обставин роботи в шкідливих та небезпечних умовах праці з боку роботодавця йому повинна має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Актом розслідування хронічного професійного захворювання (форма П-4) від 21.03.2014 р. встановлена причина профзахворювання (п.17). Зазначеним актом розслідування вказані обставини, за яких виникло професійне захворювання: це умови праці, що характеризуються запиленістю повітря робочої зони аерозолів в концентраціях, що перевищують ГДК, через недосконалість робочого місця, порушень системи аспірації та важких режимів експлуатації технологічного устаткування, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю, переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму. Вважає, що до розвитку професійних захворювань призвела аварійна виробнича ситуація, порушення нормального перебігу технологічного процесу, неправильна організація трудового процесу, неправильність або відсутність санітарно-технічних пристроїв, невикористання засобів індивідуального захисту тощо. Тому, винним в завданні ушкодження здоров'я є ПАТ "Північний ГЗК". Вона не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні. Все це постійно негативно позначається на її душевному стані. Вважає, що за таких обставин їй має бути відшкодована шкода, завдана ушкодженням здоров'я, яку вона оцінює в 40 000,0 грн.. В судове засідання позивач не з'явився, звернувся до суду с заявою про підтримку позовних вимог і розгляд справи у його відсутність. Представник відповідача позов не визнала, звернулася до суду с заявою про розгляд справи у її відсутність, в своїх письмових запереченнях зазначила, що [PERSON] працювала на Північному гірничо-збагачувальному комбінаті з 24.03.1980р. по 30.04.2010р. машиністом конвеєра виробничої дільниці збагачення руди рудозбагачувальної фабрики № 2. 30.04.2010р. звільнилась за власним бажанням у зв'язку з виходом на пенсію, згідно ст.38 КЗпП України. При працевлаштуванні позивача і в подальшому - в процесі її трудової діяльності, відповідач, на той час - Північний ГЗК та ВАТ "ПівнГЗК", як роботодавець, зі свого боку, добросовісно виконував обов'язки відповідно до ст.5 ЗУ "Про охорону праці" та п.1 ст.29 КЗпП України, а саме: проінформував [PERSON] під розписку про умови праці та про наявність на її робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, можливі наслідки їх впливу на здоров'я та про її права на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до законодавства і колективного договору, а саме: забезпечення засобами індивідуального захисту, заробітна плата у підвищеному розмірі, надання додаткової оплачуваної відпустки, профілактичне харчування. Зазначене підтверджується копіями наказів про прийняття та переведення позивачки на іншу роботу де зазначено, що [PERSON] з умовами праці та правилами внутрішнього трудового розпорядку ознайомлена. Статтею 4 ЗУ "Про охорону праці" передбачений обов'язок працівника дбати про своє здоров'я і безпеку в процесі трудової діяльності. Одним із факторів, який збільшує ризик виникнення професійного захворювання, є тривалість роботи в шкідливих умовах. Актом розслідування хронічного професійного захворювання від 21.03.2014р. встановлено, що причиною виникнення професійного захворювання у [PERSON] є робота на протязі 30 років 1 місяця в умовах впливу на організм шкідливих виробничих факторів - вібрації та шуму. Ст. 43 Конституції України передбачено право працівника на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Ніхто не може заборонити працівникові обирати професію або місце роботи, в т.ч. в шкідливих умовах, за винятком випадків, прямо передбачених законодавством. Чинне на сьогоднішній день законодавство не встановлює будь-якої прямої заборони або обмеження щодо тривалості роботи працівника у шкідливих або небезпечних умовах праці. Ст. 38 КпП України передбачено право працівника у будь-який час розірвати трудовий договір, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі порушення власником або уповноваженим ним органом трудового законодавства, умов колективного або трудового договору - у визначений працівником термін, з виплатою вихідної допомоги у розмірі, не меншому тримісячного заробітку. Пунктом 2 ст. 40 КЗпП України роботодавцю надано право розірвати трудовий договір із працівником у випадку виявленої невідповідності працівника займаній посаді або виконуваній роботі внаслідок стану здоров'я, що перешкоджає продовженню даної роботи. Підставою для припинення трудових відносин в цьому випадку є висновок медико-соціальної (МСЕК) або лікарсько-консультативної (ЛКК) комісії. Тобто, роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Таким чином, тривалість роботи працівника у шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від самого працівника і лише він сам несе відповідальність за наслідки свого вибору. У зв'язку з цим слід зробити висновок, що причинно-наслідковий зв'язок існує між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах праці, а не діями роботодавця, який не має можливості будь-яким чином обмежити термін роботи працівника в шкідливих умовах праці. Ст.153 КЗпП України встановлений обов'язок роботодавця щодо створення безпечних і нешкідливих умов праці. Частиною 6 зазначеної статті передбачено, що у разі неможливості повного усунення небезпечних і шкідливих для здоров'я умов праці власник або уповноважений ним орган зобов'язаний повідомити про це центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці, який може дати тимчасову згоду на роботу в таких умовах. Дозвіл на початок виконання роботи підвищеної небезпеки було отримано ПАТ "ПІВНГЗК" в державному комітеті України з промислової безпеки, охорони праці та гірничого нагляду. Дозволом передбачено право ПАТ "ПІВНГЗК" здійснювати небезпечні роботи, в тому числі, з експлуатації об'єктів, устаткування, механізмів, машин підвищеної небезпеки, а також їх налагодження, експлуатація, ремонт та технічне обслуговування. Крім того, Наказом МОЗ України від 27.12.2001р. N 528 затверджена "Гігієнічна класифікація праці за показниками шкідливості та небезпечності факторів виробничого середовища, важкості та напруженості трудового процесу" (далі - "Гігієнічна класифікація"), призначена для гігієнічної оцінки умов і характеру праці на робочих місцях. У п. 1.6 Гігієнічної класифікації зазначено, що "Робота в умовах перевищення гігієнічніх нормативів може бути дозволена тільки при застосуванні засобів колективного та індивідуального захисту і скороченні часу дії шкідливих виробничих факторів (захист часом)". Тобто, наявність шкідливих умов праці на деяких робочих місцях є об'єктивним явищем. Нормативними актами з охорони праці передбачаються заходи для максимально можливої нейтралізації дії шкідливих чинників, але не встановлюється заборона на проведення робіт у шкідливих та небезпечних умовах праці. Таким чином, виробнича діяльність підприємства, яке використовує працю робітників у шкідливих і небезпечних умовах не є протиправною за умови дотримання роботодавцем гарантій прав працівників на охорону праці, встановлених ст.ст. 5-8 ЗУ "Про охорону праці" та ст.153 КЗпП України. Відповідно до ст. 60 ЩІК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.4 ст.60 ЩІК). У п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (далі - Пленум ВСУ №4), зазначається, що відповідно до ст.137 ЩІК України, у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає щ шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Відповідач - ПАТ "ПІВНГЗК" не заперечує проти наявності у позивача професійного захворювання. Але зазначений Акт не може бути взято як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки він (Акт) підтверджує виявлення у позивача професійного захворювання для встановлення у зв'язку з цим стійкої втрати професійної працездатності. Крім того, у пункті 19 "Особи, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи", зазначено, що конкретних посадових осіб, які відповідальні за виникнення професійного захворювання у [PERSON]- встановити неможливо. Тобто, Акт розслідування хронічного професійного захворювання від 21.03.2014р. жодним чином не підтверджує наявність моральних страждань позивачем. У довідці МСЕК від 03.06.2014р. зазначено, що позивачці встановлено 20% втрати професійної працездатності та потребу у додаткових видах медичної та соціальної допомоги. Але в довідці МСЕК відсутні дані про стрес, депресію чи інші негативні прояви психологічного стану, які зазнав потерпілий в результаті професійного захворювання. Таким чином, довідка МСЕК, на яку посилається позивач, також не може бути взята як доказ заподіяння моральних страждань, оскільки вона надає позивачці право на отримання одноразової допомоги та виплату щомісячних страхових виплат, які здійснює відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування України, відповідно до ЗУ "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування". Із медичних документів вбачається, що [PERSON] певний період часу знаходилась на обстеженні та лікуванні для встановлення їй професійного захворювання в Українському НДІ промислової медицини м. Кривого Рогу. В залучених до матеріалів справи епікризах та виписках із медичної карти хворої [PERSON] описуються дані клінічних обстежень, анамнез захворювання, інші медичні висновки. Але в жодному не йдеться про розлади здоров'я, пов'язані з психологічним станом потерпілої. В позовній заяві позивачка зазначає, що у зв'язку з професійним захворюванням, змінився її звичний спосіб життя, понизилась її фізична активність, що не дозволяє їй поратись по господарству, ходити до крамниці, відвідувати громадські місця, користуватись громадським транспортом. Вона втратила можливість реалізувати себе не тільки як добра господиня, але й у спорті також. Проте, зазначене нічим не підтверджується. Зокрема, немає підтвердження тому, яким саме видом спорту займалась позивачка і коли це було. Таким чином, посилання позивача на вищезазначені документи як на підставу для відшкодування моральної шкоди, є безпідставними, а вислови щодо втрати нормальних життєвих зв'язків - є його припущенням. З огляду на вищевикладене в сукупності, відповідач вважає, що позивачем не надано будь-яких доказів щодо підтвердження факту заподіяння моральних страждань. Статею 23 ЦК України передбачено, що розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Частиною 2 ст.1193 ЦК України передбачено, якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, розмір відшкодування шкоди зменшується, залежно від ступеня вини потерпілого. Недотримання працівником правил охорони праці, недбале ставлення до збереження власного здоров'я може служити доказом його вини і впливати на розмір відшкодування моральної шкоди. Відповідно до абзацу 9 Постанови Пленуму ВСУ №4, суд визначає розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках. При визначенні розміру моральної шкоди - 40 000,0 грн. позивач не надає будь-яких обґрунтувань стосовно того, чому саме така сума, з чого вона складається. Таким чином, відповідач вважає, що обґрунтування розміру моральної шкоди -40 000,0 грн. позивачем суду не надано, а тому в позові просить відмовити у повному обсязі. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працювала у шкідливих умовах на ПАТ "ПівнГЗК", що не заперечується відповідачем, висновком МСЕК від 03.06.2014 р. їй встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 20%. (а.с.9-12,16). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 03.06.2014 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 03.06.2014 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 21.03.2014 р. причиною професійного захворювання стало те, що в процесі виконання роботи вона підпадала під дію шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, рівень яких перевищував гранично допустимі норми. (а.с.17-20). Постановами фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України в м. Кривому Розі від 11.06.2014 року позивачу призначена одноразова допомога в разі стійкої втрати професійної працездатності у розмірі 61 529,60 грн., а також призначено щомісячну грошову суму в розмірі 615,30 грн. (а.с.38-39). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин (в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту "є" ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. З Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: "відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року". Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин і позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем - ПАТ "ПівнГЗК". Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 20% втрати працездатності, а також характер захворювання, пов'язаних з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ "ПівнГЗК" на користь [PERSON] 11 000,0 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial