Jurisdiction: civil
Date: 2020-07-27 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В., про визнання права власності на частку майна в порядку спадування за законом. Мотивуючи свої вимоги тим, що [INFO] померла її дочка - [PERSON] , й після її смерті спадкоємцями першої черги є вона, як матір, та син [PERSON] - [PERSON] , які звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В. у строк, визначений законом для прийняття спадщини із заявами для прийняття спадщини щодо майна померлої [PERSON] . У спадкову масу входять: квартира [ADDRESS] : [ADDRESS] , й зважаючи на частку спадкоємця [PERSON] , вона претендує на Ѕ частину вказаного майна. Між нею та її онуком [PERSON] склалися неприязні стосуни, після чого вона звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки, проте вона не мала правовстановчих документів на спадкове майно, й нотаріус своєю постановою від 12 жовтня 2017 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , що й стало підставою для звернення до суду з цим позовом. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 01 листопада 2019 року (а.с. 178), позові вимоги підтримала з тих же підстав та просили їх задовольнити, тим самим поновивши права позивача на право спадкування майна за законом у порядку першої черги спадкування. В судовому засіданні представник відповідача [PERSON] , діюча на підставі ордеру адвоката про надання правової допомоги від 15 січня 2019 року (а.с. 204), позовні вимоги не визнала, вважаючи особу позивача такою, що має бути усуненею від прав на спадкування, й до вирішення цього спору спір про визнання права власності на спадкове майно не може бути вирішеним. Треті особи - приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Синиця Т.В. в судове засідання повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду), при цьому зверенулась до суду із заявою про можливий розгляд справи за її відсутності. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). За таких підстав судом визнано за можливе розглядати справу за відсутності третьої особи на підставі доказів, наявних у матеріалах справі, та за погодженням сторін, третіх осіб й згідно поданої третьою особою заяви. Вислухавши пояснення позивача, відповідача, їх доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи, матеріали спадкової справи № 12/2017 щодо майна померлої [PERSON] , у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенну із наступних підстав. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. Справа розглядалась у порядку загального позовного провадження. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України, 2003 року, законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права, крім того, у судовій практиці застосовується постанова Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" та іншими нормативно-правовими актами. Судом встановлено, що [INFO] померла дочка позивачки [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , у віці 55 років, що підтверджується Свідоцтвом про смерть такої особи, виданого Дарницьким районним у м. Києві відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у м. Києві, актовий запис № 190 (а.с. 80, матеріали спадкої справи), й після її смерті спадкоємцями першої черги є позивачка [PERSON] , як матір, та син [PERSON] - [PERSON] , які звернулись до приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В. у строк, визначений законом для прийняття спадщини, із заявами для прийняття спадщини щодо майна померлої [PERSON] (а.с. 80, 105). У спадкову масу входять: квартира [ADDRESS] , яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 79 - 119), й зважаючи на частку спадкоємця [PERSON] , позивачка претендує на Ѕ частину вказаного майна. Між позивачкою та її онуком - відповідачем [PERSON] склалися неприязні стосуни, після чого позивачка звернулась до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті дочки, проте вона не мала правовстановчих документів на спадкове майно, й нотаріус своєю постановою від 12 жовтня 2017 року відмовив їй у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом щодо майна померлої [INFO] [PERSON] (а.с. 9). Позивачка як матір померлої [PERSON] претендує на спадкування щодо вказаних квартир на Ѕ частку, що відповідає її спадковій частці згідно кількості спадкоємців першої черги - 2 особи - [PERSON] та [PERSON] . З метою оформлення спадкових прав на вказану частку спадкового майна позивачка як спадкоємиця першої черги спадкування за законом звернулась до нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В., проте у видачі свідоцтва про право власності на спадкове майно їй було відмовлено постановою нотаріуса від 12 жовтня 2017 року про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що заявник не надала оригінали правовстановлюючих документів на вказане майна (спадщину) (а.с.9). Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. В основі спадкування за законом знаходиться принципі черговості, який полягає у встановленні пріоритету прав одних спадкоємців за законом перед іншими. Кожна черга - це визначене коло осіб, з урахуванням ступеня їх близькості спадкодавцеві, яке встановлене законом на підставі припущення про те, що спадкодавець залишив би своє майно найближчим родичам, членам сім`ї, утриманцям і (або) іншим родичам до шостого ступеня споріднення. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (стаття 1216 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Стаття 1218 ЦК України визначає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) - стаття 1216 ЦК України. Спадкодавець - це фізична особа, права та обов`язки якої після смерті переходять до інших осіб. Спадкоємці - це особи, що набувають право на спадщину (особи, які є живими на момент відкриття спадщини, особи, що були зачаті за життя спадкодавця і народилися після відкриття спадщини, а також юридичні особи та держава). Право спадкування тісно пов`язане з правом власності, оскільки спадкування є одним із засобів набуття права власності. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Оскільки обставини, які входять до предмета доказування відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі, суд встановлював їх на підставі матеріалів спадкової справи, витребуваної у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця, й суд відповідно до ухвали Дарницького районного суду міста Києва від 17 липня 2018 року витребував за клопотанням позивача у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Синиці Т.В. копію спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] , яка була зареєстрована на день смерті за адресою: [ADDRESS] , а також у приватного нотаріуса Ірпінського міського нотаріального округу Запісочної О.А. належним чином завірений оригінал договору купівлі-продажу, 2526 від 26.10.2010 року щодо придбання квартири в [ADDRESS] , [PERSON] , також з Київського міського бюро технічної інвентаризації копію інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] , яка належала на праві власності [PERSON] , й з Комунального підприємства Київської обласної Ради «Північне бюро технічної інвентаризації» копію інвентаризаційної справи на квартиру [ADDRESS] ., яка належала на праві власності [PERSON] , які стали предметом дослідження в ході розгляду цієї справи (а.с. 79 - 119, 120 - 123, 125 - 132, 134 - 149), й встановлені правовідносини та докази покладені в основу рішення суду про задоволення позову. Із матеріалів стадкової справи № 12/2017 до майна померлої 13 лютого 2017 року [PERSON] встановлена наявність обґрунтованої постанови від 12 жовтня 2017 року нотаріуса про відмову позиваці [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину (матеріали спадковї справи, а.с. 9), що стало правомірною підставою для звернення позивачем до суду із цим позовом. Відповідно до п. 4.18 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України за відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Так, відповідно до Листа від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» суди при розгляді справ даної категорії мають звертати увагу на наявність у матеріалах справи обґрунтованої постанови про відмову нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії, зокрема, відмови у видачі свідоцтва про право на спадщину. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частиною п`ятою статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Встановивши, що позивач є спадкоємцем першої черги за законом після смерті її дочки, позивачка звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 ЦК України, не відмовившись від спадщини, що підтверджується матеріалами спадковї справи (а.с. 9, 79 - 119, а тому суд приходить до висновку, що позивачка вважається такою, що прийняла спадщину - Ѕ частину щодо квартири [ADDRESS] , а також Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] її дочки - [PERSON] , проте свідоцтво не отримала і її Ѕ частка на вказане майно залишилась не набутою нею, й оскільки вона протягом встановленого законом строку прийняла спадщину, але не отримала свідоцтво про право на спадщину, вона вважається такою, що прийняла спадщину, а відсутність правовстановчого документу на вказане майно стало підставою для відмови позивачу як спадкоємиці у порядку спадкування за законом першої черги у видачі свідоцтва про право на спадщину, суд приходить до обґрунтованого висновку про задоволення позову та визнання за позивачем права власності на Ѕ частину щодо квартири [ADDRESS] , а також на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , після померлої [INFO] її дочки - [PERSON] . У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст. 1261 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст. 1217 ЦК України). Судом надана правова оцінка заперечень відповідача проти позову, та вважає, що останні не заслуговують на увагу, й з урахуванням вказаного правового висновку такі заперечення не можуть бути прийняті судом та покладені в основу рішення як такі, що спростовуються доказами, наданими позивачем по справі. Суд звертає увагу на той фактор, що ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 23 жовтня 2019 року суд задовольнив клопотання відповідача й провадження по цій справі зупинив до набрання законної сили судового рішення, постановленого Дарницьким районним судом м. Києва по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення від права на спадкування (а.с. 169 - 170), проте така ухвала скасована постановою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року із направлення справи для продовження розгляду до суду першої інстанції (а.с. 187 - 190), відтак суд першої інстанції вживав всіх заходів для зупинення провадження по справі до вирішенні іншої, яка, на думку суду, прямо була пов`язана та впливала на наслідки її розгляду, проте позиція суду апеляційної інстанції є іншою. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи сторін, які наведені у позові, та запереченні на позов, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). За таких підстав позов уцілому є обгрутнованим, доведеним й таким, що підлягає задоволенню, обставини, що спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення ст. 141 ЦПК України й судові витрати (судовий збір) у сумі 8 000 грн. 00 коп. стягнути з відповідача на позивача. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.1 ст. 141 ЦПК України). Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (ч.2 ст. 141 ЦПК України). На підставі вищевикладеного, ст.ст. 1216, 1217, 1218, 1220, 1261, 1268 ЦК України, а також Закону України "Про нотаріат", з урахуванням постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику в справах про спадкування", Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 "Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування", Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України, ст.ст. 3, 4, 5, 7, 8, 9, 10, 11, 12, 13, 17, 43, 49, 55, 76, 77, 78, 79, 80, 81, 258, 262, 264, 265, 268, 273, 352 ЦПК України, суд -

Outcome: approved