Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-20 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Ужгородської міської ради про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 7 350 гривень. В подальшому позивачем до суду була подана заява про зміну позовних вимог, просив суд поновити на роботі на посаді головного редактора з 30 квітня 2013 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 7 350 гривень. Мотивуючи свої позовні вимоги вказує на те, що з 18.11.2010р. працював головним редактором газети "Ужгород" - друкованого органу Ужгородської міської ради. Однак, розпорядженням № 177 від 30.04.2013 року його було звільнено з посади головного редактора газети "Ужгород" за прогул ( відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин на підставі п. 4 ст. 40 КЗпП України. Позивач вважає звільнення незаконним, таким, яке проведено з порушенням вимог закону, а підстава звільнення вказана в розпорядженні не відповідає дійсності. Позивач вказує на те, що в порушення вимог ст. 149 КЗпП України у нього не відбирались жодні пояснення про поважність причин відсутності на роботі , з'ясування причин його відсутності на робочому місці роботодавцем не здійснювалось. Крім того, вважає що порушений порядок його звільнення передбачений положеннями ст. 23 ЗУ "Про друковані засоби масової інформації (пресу) в Україні" та п.4.3 статуту редакції газети "Ужгород". Зазначеним звільненням йому заподіяно моральну шкоду, так як незаконне звільнення призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків , а тому просить суд стягнути з відповідача на його користь завдану йому моральну шкоду в сумі 7 350 гривень. Вважаючи звільнення неправомірним, просить суд винести рішення поновити на роботі на посаді головного редактора з 30 квітня 2013 року, стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу та стягнути з відповідача на його користь заподіяну моральну шкоду в розмірі 7 350 гривень. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтримав заявлені позовні вимоги, просив їх задовольнити з підстав та мотивів викладених у позові. Надав суду пояснення аналогічні вказаним у позові. Крім того пояснив,що з'ясування причин його відсутності на робочому місці роботодавцем не здійснювалось , чим відповідач під час звільнення порушив вимоги ст. 149 КЗпП України . Представник відповідача у судове засідання повторно не з'явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому законом порядку, про причини неявки суд не повідомляв, клопотань про відкладення розгляду справи та письмових заперечень до суду не надходило, тому суд згідно ч.4 ст.169 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Заслухавши пояснення позивача, вивчивши та перевіривши в судовому засіданні матеріали справи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті суд приходить до наступного. Згідно ст.ст. 11, 60 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов"язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень. Судом встановлено, що розпорядженням міського голови Ужгородської міської ради від 19.11.2010 року № 269 [PERSON] призначено головним редактором газети "Ужгород" з 18 листопада 2010 року /а.с. 5/ Розпорядженням № 177 від 30 квітня 2013 року [PERSON] було звільнено з посади головного редактора газети "Ужгород" за прогул ( відсутність на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин , згідно п. 4 ст. 40 КЗпП України з 30 квітня 2013 року. ( а.с. 6). Як зазначено в розпорядженні № 177 від 30 квітня 2013 року , підставою видачі цього розпорядження є акт про відсутність працівника на робочому місці від 30.04.2013 року. Конституція України гарантує право кожного громадянина на працю, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, гарантує рівні можливості у виборі роду трудової діяльності та захист від незаконного звільнення. Пунктом 4 ст. 40 КЗпП України передбачено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом лише у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до вимог ст. 147 КЗпП України звільнення є видом стягнення, яке застосовується за порушення працівником трудової дисципліни. Статтею 149 КЗпП України встановлено, що до застосування дисциплінарного стягнення власник або уповноважений ним орган повинен зажадати від порушника трудової дисципліни письмові пояснення. Частиною 3 ст. 10 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Таким чином , з урахуванням вимог КЗпП України у справах, в яких оспорюється незаконність звільнення, саме відповідач повинен довести, що звільнення відбулося без порушення законодавства про працю. Дана правова позиція викладена в ухвалі ВС України від 08.07.2009 року. Проте, відповідач під час розгляду справи в суді всупереч вищезазначеним нормам закону не довів суду законність звільнення позивача. Як стверджено посненнями позивача в судовому засіданні у нього не відбирались жодні пояснення про поважність причин відсутності на роботі , з'ясування причин його відсутності на робочому місці роботодавцем не здійснювалось. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що процедура звільнення позивача [PERSON] відбулась з порушенням положень ст. ст. 147-149 КЗпП України, зазначені вимоги закону не були виконані відповідачем при застосуванні до [PERSON] дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення за вчинення порушення трудової дисципліни у вигляді прогулу. Відповідно до частини 1 ст. 235 КЗпП України працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір, у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу. Зважаючи на викладене, а також враховуючи факт не дотримання відповідачем трудового законодавства при звільненні [PERSON] з роботи за п. 4 ст. 40 КЗпП України, суд приходить до висновку що позовні вимоги про поновлення на посаді є підставними та обгрунтованими , а тому підлягають до задоволення. Окрім вимог про поновлення на посаді, позивач просив стягнути середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ч.2 ст.235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995р. №100 з відповідними змінами та доповненнями. Згідно довідки про середню заробітну плату (дохід) №09 від 12.04.2013 року заробітна плата [PERSON] за лютий 2013 року становить 1945,50 гривень, за березень 2013 року становить 2000 гривень. /а.с.23/ Заробітна плата [PERSON] за повні два місяці роботи, що передували його звільненню за лютий 2013 року становить 1945,50 гривень, за березень 2013 року становить 2000 гривень. В лютому 20 робочих днів, в березні 20 робочих днів. Тому середня заробітна плата позивача за один день складає: (1945,50 грн.+2000грн.) : ( 20 р.д. +20 р.д. ) = 98 грн. 64 коп. Кількість днів за час вимушеного прогулу позивача [PERSON] за період з 30.04.2013 року по 21.05.2014 року (день фактичного розрахунку) складає 263 робочих дня. Таким чином середній заробіток за час вимушеного прогулу позивача складає : 98 грн. 64 коп. х 263 р.д. = 25 942 гривні 32 копійки. Що стосується позовних вимог позивача щодо відшкодування моральної шкоди в сумі 7 350 гривень в зв'язку з незаконним звільненням, суд приходить до наступного. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист цивільних прав та інтересів у разі їх порушення. Частиною 2 ст. 16 ЦК України визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; відшкодування моральної шкоди, тощо. Зокрема, ч. 1 ст. 23 ЦК України передбачає право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Стаття 1 КЗпП України передбачає, що на трудові відносини поширюються норми цього Закону. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється ст. 2371 КЗпП України. Стаття 2371 КЗпП України передбачає відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування шкоди визначається законодавством. Зазначена норма закону містить перелік юридичних фактів, що складають підставу виникнення правовідносин щодо відшкодування власником або уповноваженим ним органом завданої працівнику моральної шкоди. За змістом указаного положення закону підставою для відшкодування моральної шкоди згідно із ст. 2371 КЗпП України є факт порушення прав працівника у сфері трудових відносин, яке призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагало від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (зі відповідними змінами) роз'яснено, що відповідно до ст. 2371 КЗпП України (набрав чинності з 13 січня 2000 року) за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров'я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Таким чином, захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв'язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин (ст. ст. 3, 4, 11, 31 ЦПК України). Слід зазначити, те що Кодекс законів про працю України не містить будь-яких обмежень чи виключень для компенсації моральної шкоди в разі порушення трудових прав працівників, а ст. 2371 цього Кодексу передбачає право працівника на відшкодування моральної шкоди у обраний ним спосіб, зокрема, повернення потерпілій особі вартісного (грошового) еквівалента завданої моральної шкоди, розмір якої суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань, їх тривалості, тяжкості вимушених змін у її житті та з урахуванням інших обставин. Отже, компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення. Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 2371 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати. Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд враховаує конкретні обставини справи: характер порушення прав позивача, тяжкість і істотність вимушених змін у житті після незаконного звільнення та зусиль, вжитих для відновлення трудових прав та виходячи з принципу розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку, що вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають до часткового задоволення, а саме у розмірі 2000 гривень. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 60 ЦПК України - кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, користуючись рівними правами, на засадах змагальності згідно вимог ст. 10 ЦПК України, виходячи із принципів розумності та справедливості, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та відшкодування моральної шкоди в сумі 7 350 гривень підлягають до часткового задоволення.

Outcome: partial