Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-18 00:00:00

11.08.2016 року [PERSON] звернулася до суду з первісним позовом до [PERSON] про визнання спільним майном подружжя: [PERSON] та [PERSON], померлим 19 листопада 2015 року, житлового будинку та гаражу, які знаходяться за адресою:вул. Польова,32, м. Бахмут Донецької області, та його поділ. В обґрунтуванні своїх вимог вказує, що вона з 8 жовтня 1977 року по 27 квітня 1998 року знаходилася у зареєстрованому шлюбі з [PERSON], від даного шлюбу мають доньку [PERSON], яка є відповідачем по справі. 14.05.1988 року її чоловік отримав у спадок глиняний будинок, вкритий черепицею, житловою площею 21, 6 кв. м. з сараєм, вбиральнею, огорожею, водопроводом за адресою: вул. Польова, 32 м. Бахмут (раніше м. Артемівськ) Донецька область, який не був придатний для мешкання. Рішенням виконкому Артемівської міської ради народних депутатів № 210/2 від 01.06.1988 року чоловіку було дозволено побудувати новий будинок замість старого, що прийшов у непридатність по вул. Польова, б. 32 м. Артемівськ. Старий будинок було розібрано та видано дозвіл на виконання будівельних робіт по зведенню будинку з надвірними будівлями та спорудами на садибній ділянці у м. Артемівськ по вул. Польова, будинок № 32 на підставі рішення виконкому Артемівської міської ради народних депутатів № 210/2 від 01.06.1988 року. Будинок був збудований та 13.02.1996 року вона та її чоловік і донька зареєструвались у вказаному житловому будинку за адресою: вул. Польова, 32, м. Артемівськ Донецька область. 19.11.2015 року, колишній чоловік позивача помер. Після смерті колишнього чоловіка вона та дочка дізналися, що чоловік за життя не оформлював право власності на новий будинок. Ці обставини і явилися підставою позову. З урахуванням уточнення позову, просила суд поновити строк звернення до суду за захистом своїх прав та інтересів, пропущеного з поважної причини. Визнати нерухоме майно: житловий будинок, загальною площею 95 кв. м., житловою площею 74, 9 кв. м. та гараж, яке знаходяться за адресою: вул. Польова, 32 м. Бахмут (раніше м. Артемівськ) Донецька область, спільною сумісною власністю подружжя: [PERSON] та [PERSON], померлого 19 листопада 2015 року. Поділити спільне сумісне майно між подружжям наступним чином: визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частину житлового будинку та на 1/2 частину гаражу, які знаходяться за адресою: вул. Польова, 32 м. Бахмут (раніше м. Артемівськ) Донецька область. Позивач за зустрічним позовом [PERSON] звернулася із зустрічним позовом до [PERSON], в якому просить визнати за нею, на день відкриття спадщини, що залишилася після смерті батька [PERSON], який помер 19.11.2015 року, право власності на ? частину житлового будинку, який знаходиться за адресою: вул. Польова, 32 м. Бахмут (раніше м. Артемівськ) Донецька область та на 1/2 частину гаражу, який знаходиться за адресою: вул. Польова, 32 м. Бахмут (раніше м. Артемівськ) Донецька область. В обґрунтуванні своїх вимог вказує, що вона є єдиним спадкоємцем за законом після смерті свого батька [PERSON], на його спадкове майно. Її мати [PERSON] претендує на спадкове майно після смерті її батька, яке було збудоване нею та батьком за їх спільні кошти їх спільними зусиллями у період їх шлюбу. Вона не заперечую відносно первинного позову, а претендує на те майно, яке належало її батьку. У звязку з тим, що майно подружжя не поділено у встановленому порядку та не було зареєстроване у БТІ, вона не може оформити свої спадкові права у нотаріуса. Ці обставини і зявилися підставою позову. Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 29 серпня 2016 року позов [PERSON] до [PERSON] про визнання спільним майном подружжя: [PERSON] та [PERSON], померлого 19 листопада 2015 року, про поділ житлового будинку та гаражу, які знаходяться за адресою:вул. Польова,32, м. Бахмут Донецької області та зустрічний позов [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину житлового будинку та гаражу, які знаходяться за адресою:вул. Польова,32, м. Бахмут Донецької області,задоволено повністю. З вказаним рішенням суду першої інстанції не погодилася [PERSON], (друга жінка померлого [PERSON]), яка не брала участь у розгляді вказаної цивільної справи, та подала апеляційну скаргу Апеляційну скаргу обґрунтувала тим, що незгодна з рішенням суду першої інстанції, оскільки 7 жовтня 2016 року їй стало відомо про вище зазначене рішення, яке прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права, а саме: - позивачі за первісним та зустрічним позовом скрили той факт, що вона є спадкоємцем першої черги, як дружина померлого [PERSON] та в установленому законом порядку прийняла спадщину після померлого чоловіка, а суд першої інстанції неповно та не всебічно розглянув справу, не виявив усіх спадкоємців після померлого, не залучив її до участі у справі, чим порушив її законні права; - - позивачка [PERSON] скрила від суду також наявність ухвали суду від 31 жовтня 2001 року про закриття провадження у справі за її позовом до [PERSON] про розподіл сумісного майна подружжя, а саме спірного будинку; - - суд першої інстанції не перевірив осіб, які були зареєстровані разом зі спадкодавцем у спірному будинку; У звязку з чим просить рішення суду першої скасувати та прийняти нове, яким у позові відмовити. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник, доводи апеляційної скарги підтримали та просили її задовольнити. [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не зявилися, про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином, про що свідчить повідомлення на їх адресу(а.с.125), та повернення цього повідомлення на адресу суду(а.с.127) у звязку із закінченням строку зберігання. Причини неявки у судове засідання не повідомили і відповідно до частини 2 ст. 77 ЦПК України вважається, що вони не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Раніше [PERSON] та [PERSON] надсилали заяву про відкладення розгляду апеляційної скарги й суд задовольнив їх клопотання(заяви № б/н від 28. 11.2016 року) (а.с. 117,120). Відповідно до ст. 305 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи. Тому апеляційний суд вважає можливим розгляд справи за відсутністю [PERSON] та [PERSON] Заслухавши суддю доповідача, пояснення [PERSON] та її представника, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Відповідно до вимог ст. 213 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим, ухваленим на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно із розясненням Пленуму Верховного Суду України, що міститься в п. 2 постанови «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року, рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 2 ЦПК України, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 8 ЦПК України, а також правильно витлумачив ці норми. Якщо спірні правовідносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до частини 1 ст. 303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції. Відповідно до частини 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду з первісним позовом [PERSON] вказала відповідачем свою доньку [PERSON], а звертаючись до суду із зустрічним позовом [PERSON] вказала відповідачем свою матір [PERSON] Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з'ясуванню обставин справи. Статтею 119 ЦПК України передбачено, що викладаючи зміст позовної заяви, дійсно саме позивач визначає коло відповідачів, до яких він заявляє позовні вимоги. Крім того, у п. 2 ч. 6 ст. 130 ЦПК України визначено, що суд під час проведення попереднього судового засідання вирішує питання про склад осіб, які братимуть участь у справі, та відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України, за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Таким чином, на суд як державний орган, покладено обов'язок вирішення справи відповідно до закону, у зв'язку з чим він має право й зобов'язаний визначити суб'єктний склад учасників спору залежно від характеру правовідносин і норм матеріального права, які підлягають застосуванню. Задовольняючи позовні вимоги по первісному позову та по зустрічному позову у попередньому судовому засіданні, суд першої інстанції послався на те, що згідно зі ст. 130 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем у попередньому судовому засіданні, суд ухвалює рішення про задоволення позову, відповідно до ст. 174 ч.4 ЦПК України, оскільки визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а потому приймається судом. Проте погодитися з таким висновком суду першої інстанції неможливо, оскільки вони прийняті з порушенням норм матеріального та процесуального права. Як вбачається з матеріалів справи, спір по зустрічному позову виник із спадкових відносин. Спадкові відносини в Україні регулюються Цивільним кодексом України 2003 року (ЦК), законами України "Про нотаріат", "Про міжнародне приватне право", іншими законами та підзаконними нормативними актами, як нормами матеріального та процесуального права. При розгляді справ про спадкування суди мають встановлювати: місце відкриття спадщини; коло спадкоємців, які прийняли спадщину; законодавство, яке підлягає застосуванню щодо правового режиму спадкового майна та часу відкриття спадщини. Обставини, які входять до предмета доказування (ч. 1 ст. 179 ЦПК) у зазначеній категорії справ, можна встановити лише при дослідженні документів, наявних у спадковій справі. Належними доказами щодо фактів, які необхідно встановити для вирішення спору про право спадкування, є копії документів відповідної спадкової справи, зокрема, поданих заяв про прийняття спадщини, виданих свідоцтв про право на спадщину, довідок житлово-експлуатаційних організацій, сільських, селищних рад за місцем проживання спадкодавця. Таким чином, апеляційним судом встановлено, що звертаючись до суду із зустрічним позовом, [PERSON] не вказала усіх спадкоємців після смерті її батька, а саме другу жінку батька - [PERSON], а суд першої інстанції не витребував спадкову справу після смерті [PERSON],для встановлення кола спадкоємців, та приймаючи рішення у попередньому судовому засіданні, помилково вказав на те, що визнання позову відповідачем не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а потому приймається судом, чим порушив права [PERSON] на спадкування, як спадкоємниці першої черги після померлого 19 листопада 2015 року [PERSON] [PERSON] звернулася до суду з позовом про визнання сумісним майном подружжя будинку та гаражу між нею та померлим [PERSON], та відповідачкою вказала свою доньку, та не вказала [PERSON], яка постійно проживала у спірному будинку та є жінкою померлого [PERSON], а на час смерті та до теперішнього часу проживає разом з ним у спірному будинку й є спадкоємницею першої черги після померлого чоловіка. Відповідно до ч. 1 ст. 33 ЦПК України визначено, що суд за клопотанням позивача, не припиняючи розгляду справи, замінює первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача. Тобто, у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред'явлено позов, і позивач не погоджується на її заміну, суд залучає до участі у справі іншу особу як співвідповідача та в результаті розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Такий висновок знайшов своє відображення й у п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року N 2 "Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції". Таким чином, судом першої інстанції помилково були задоволені позови [PERSON] до [PERSON] про визнання житлового будинку спільним майном подружжя, поділ житлового будинку, та за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на ? частину житлового будинку, оскільки до справи у якості відповідача не була залучена [PERSON], яка у встановленому законом порядку прийняла спадщину після померлого [PERSON], чим порушив законні права [PERSON] на спадкування. За таких обставин, порушення процесуального закону, що були допущені судом першої інстанції, а апеляційний суд позбавлений можливості замінити первісного відповідача належним відповідачем, якщо позов пред'явлено не до тієї особи, яка має відповідати за позовом, або залучити до участі у справі іншу особу як співвідповідача, унеможливили встановлення фактичних обставин справи та прийняття у ній законного рішення. З цих підстав доводи апеляційної скарги у частині незалучення [PERSON] до участі у справі у якості співвідповідача, заслуговують на увагу, а апеляційна скарга у цій частині задоволенню. Рішення суду першої інстанції скасуванню, з постановленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог. Інші доводи апеляційної скарги, колегія апеляційного суду не перевіряє, оскільки їх перевірка зводиться до вирішення спору по суті позову, що на даний час є передчасним. Відповідно до ст.303 ч.1 ЦПК України, під час розгляду справи в апеляційному порядку, суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Outcome: partial