Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-16 00:00:00

Позивач ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» від імені якої діє Закарпатська обласна дирекція АТ «Райфайзен Банк Аваль» звернувся до Ужгородського міськрайонного суду з позовом до Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції, третя особа на стороні позивача [PERSON] про зняття арешту та заборони на відчуження з майна. Позовні вимоги мотивує тим, що відповідно до кредитного договору № 014/4074/74/23435 від 16.02.2006 р. Акціонерним поштово-пенсійним банком "Аваль" (правонаступником якого є на підставі п.1.3 Статуту ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") було надано громадянці [PERSON] (яка у 2012 році змінила прізвище на [PERSON]) кредит у сумі 30 000,00 доларів США строком до 15 січня 2031 року із сплатою 12,50 % річних. В забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та іпотекодавцем [PERSON] був укладений договір іпотеки № б/н від 17.02.2006 р. За вказаним Договором іпотекодавцем [PERSON] передано банку в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно заставною вартістю 204 000,00 гри., а саме: - квартиру загальною площею 43.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. 13.08.2013 року Закарпатська обласна дирекція AT «Райффайзен Банк Аваль» звернулась до Ужгородського міськрайонного суду з позовною заявою про дострокове стягнення заборгованості за кредитним договором № 014/4074/74/23435 від 16.02.2006 року. Крім цього, [PERSON], не маючи змоги в подальшому належним чином виконувати свої зобов'язання по вказаному кредитному договору, 06.04.2012 року подала до банку заяву про згоду на добровільну реалізацію предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредитному договору, на що банк дав свою згоду та ознайомив [PERSON] з переліком витрат, які та понесе при добровільному продажу нерухомого майна. Станом на 06.08.2033 року заборгованість [PERSON] по вищевказаному кредитному договору складає 46 226,33 дол. США, що по офіційному курсу НБУ на цю дату становить 369 487,06 грн. на підставі відповідного розрахунку. Відповідно до проведеної зовнішньої незалежної оцінки заставного майна від 08.02.2006 року ринкова вартість предмету іпотеки, складає 204 000,00 грн., що значно менше загальної суми заборгованості по кредиту. Проте, банк не може реалізувати своє право на задоволення своїх майнових прав за вищевказаною кредитною угодою шляхом добровільного продажу предмету іпотеки у відповідності до ст.4.2.4 Договору іпотеки та ст.36 Закону України "Про іпотеку", так як з'ясувалося, що на все майно, включаючи й вищевказану іпотечну квартиру [PERSON], накладено арешт та заборону на відчуження. Зокрема, згідно витягу про реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за №40041896 від 04.03.2013р. міським відділом Державної виконавчої служби Ужгородського МРУЮ відповідно до постанови від 01.03.2009р. по виконавчому провадженню №9-36788957 накладено арешт на все майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження для забезпечення виконання зобов'язання в сумі 195 755,00 грн. У зв'язку з тим, що відповідач - ВДВС не виконав покладений на нього обов'язок передбачений ч. 4 ст. 52 ЗУ «Про виконавче провадження», а саме вимога щодо повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Заставодержателя) про накладення арешту на заставне майно. Про накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у заставі АТ »Райффайзен Банк Аваль», банк дізнався від клієнта [PERSON] А отже враховуючи вищенаведене, позивач просить зняти арешт та заборону на відчуження з іпотечного майна заставодержателя - ПАТ «Райффайзен Банк Аваль», а саме, з квартири загальною площею 43.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], та належить на праві власності гр-ці [PERSON], накладені міським відділом Державної виконавчої служби Ужгородського МРУЮ на підставі постанови від 01.03.2009р. про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження по виконавчому провадженню №9-36788957, а також інші арешти та заборони, накладені на вказане іпотечне майно органами державної виконавчої служби. В судове засідання представник позивача Закарпатської обласної дирекції АТ «Райфайзен Банк Аваль» не з'явився, надав заяву в якій просить розглянути заяву без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечує, а також уточнив позовні вимоги в частині зазначення дати постанови МВ ДВС МРУЮ, а саме зазначити її з « 01.03.2009 р.» на « 01.03.2013 р.». Представник відповідача Міського відділу державної виконавчої служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в судове засідання повторно не з'явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в порядку ст.76 ЦПК України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення справи до суду не надходило. Третя особа на стороні позивача [PERSON] в судове засідання не з'явилася, надала заяву про розгляд вищевказаної справи у її відсутності. На підставі вищенаведеного, суд згідно ч. 1 ст. 224 ЦПК України ухвалив провести заочний розгляд справи. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 60 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Згідно копії кредитного договору № 014/4074/74/23435 від 16.02.2006 р. Акціонерним поштово-пенсійним банком " Аваль" (правонаступником якого є на підставі п.1.3 Статуту ПАТ "Райффайзен Банк Аваль") було надано громадянці [PERSON] кредит у сумі 30 000,00 доларів США строком до 15 січня 2031 року із сплатою 12,50 % річних. В забезпечення зобов'язань позичальника за кредитним договором між банком та іпотекодавцем [PERSON] був укладений договір іпотеки № б/н від 17.02.2006 р. За вказаним договором іпотекодавцем [PERSON] передано банку в іпотеку належне їй на праві приватної власності нерухоме майно заставною вартістю 204 000,00 гри., а саме: квартиру загальною площею 43.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Згідно ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - вид забезпечення виконання зобов'язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов'язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. 06.04.2012 року [PERSON], не маючи змоги в подальшому належним чином виконувати свої зобов'язання по вказаному кредитному договору, подала до банку заяву про згоду на добровільну реалізацію предмету іпотеки в рахунок погашення заборгованості по вищевказаному кредитному договору, на що банк дав свою згоду та ознайомив [PERSON] з переліком витрат, які та понесе при добровільному продажу нерухомого майна. Так, відповідно до розрахунку заборгованості, що міститься в матеріалах справи, станом на 06.08.2013 року заборгованість [PERSON] по вищевказаному кредитному договору складає 46 226,33 дол. США, що по офіційному курсу НБУ на цю дату становить 369 487,06 грн. Відповідно до проведеної зовнішньої незалежної оцінки заставного майна від 08.02.2006 року ринкова вартість предмету іпотеки, складає 204 000,00 грн., що значно менше загальної суми заборгованості по кредиту. Проте, банк не може реалізувати своє право на задоволення своїх майнових прав за вищевказаною кредитною угодою шляхом добровільного продажу предмету іпотеки у відповідності до ст.4.2.4 Договору іпотеки та ст.36 Закону України "Про іпотеку", так як зясувалося, що на все майно, включаючи й вищевказану іпотечну квартиру [PERSON], накладено арешт та заборону на відчуження. Так, згідно витягу про реєстрації в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за №40041896 від 04.03.2013р. міським відділом Державної виконавчої служби Ужгородського МРУЮ відповідно до постанови від 01.03.2013р. по виконавчому провадженню №9-36788957 накладено арешт на все майно [PERSON] та оголошено заборону на його відчуження для забезпечення виконання зобов'язання в сумі 195 755,00 грн. Частиною 4 ст. 52 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателя не пізніше наступного дня після накладання арешту на майно або тоді, коли йому стало відоме. Слід зазначити, що ВДВС не виконана вищенаведена вимога щодо повідомлення АТ «Райффайзен Банк Аваль» (Заставрдержателя) про накладення арешту на заставне майно. Про накладення арешту на квартиру за адресою: [ADDRESS], яка перебуває у заставі АТ »Райффайзен Банк Аваль», Банк дізнався від клієнта [PERSON] Враховуючи вищенаведене суд приходить до переконання, що реєстрацію обтяження вищевказаного нерухомого майна, належного [PERSON] було проведено з дотриманням відповідних законодавчих вимог, дане обтяження вилучено не було, а отже, право звернення стягнення на предмет іпотеки АТ «Райффайзен Банк Аваль» є дійсним та таким, що було зареєстровано раніше за зареєстроване на підставі постанови МВ ДВС Ужгородського МРУЮ. Відповідно до ст. 14 Закону України «Про забезпечення вимог кредиторів та реєстрацію обтяжень» зареєстроване обтяження має вищий пріоритет над незареєстрованими обтяженнями. Пріоритет зареєстрованих обтяжень визначається у черговості їх реєстрації, за винятками, встановленими цим Законом. На підставі реєстрації встановлюється пріоритет обтяження, якщо інші підстави для виникнення пріоритету не визначені цим Законом. Задоволення прав чи вимог декілька обтяжувачів, на користь яких встановлено обтяження одного й того ж рухомого майна здійснюється згідно з пріоритетом, який визначається в порядку, встановленому цим Законом. У разі, якщо стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій або не здійснив авансування витрат на організацію та проведення виконавчих дій, авансування яких передбачено цим Законом, незважаючи на попередження державного виконавця про повернення йому виконавчого документа, виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, згідно з п. 4 ч. 1 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» повертається стягувачу. Відповідно до ч. 1. ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім направлення виконавчого документа за належністю іншому органу державної виконавчої служби, офіційного оприлюднення повідомлення про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури, закінчення виконавчого провадження за рішенням суду, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат, пов'язаних з організацією та проведенням виконавчих дій), повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, арешт, накладений на майно боржника, знімається, скасовуються інші вжиті державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв'язку із завершенням виконавчого провадження. Завершене виконавче провадження не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. За змістом ч. 1 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на заставлене майно в порядку примусового виконання допускається за виконавчими документами для задоволення вимог стягувача-заставодержателя. Згідно ч. 3 ст. 54 Закону України «Про виконавче провадження» для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, стягнення на заставлене майно боржника може бути звернуто у разі: виникнення права застави після винесення судом рішення про стягнення з боржника коштів; якщо вартість предмета застави перевищує розмір заборгованості боржника заставодержателю. В даному випадку вартість майна явно не перекриває суму заборгованості. У відповідності до ч.4 ст.54 закону України «Про виконавче провадження»: Про звернення стягнення на заставлене майно для задоволення вимог стягувачів, які не є заставодержателями, державний виконавець повідомляє заставодержателю не пізніше наступного дня після накладання арешту на майно або якщо йому стало відомо, що арештоване майно боржника перебуває в заставі, та роз'яснює заставодержателю право на звернення до суду з позовом про зняття арешту із заставленого майна». Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі прийняття судом рішення про зняття арешту з майна арешт з майна знімається за постановою державного виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини. Копія постанови про зняття арешту з майна надсилається боржнику та органу (установі), якому була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно боржника. Окрім цього, суд при досліджені матеріалів справи, приходить до переконання, що підстави для накладання арешту та подальшої реалізації вказаного майна - немає, оскільки право застави виникло раніше ніж винесені судом рішення про стягнення з боржника коштів по виконавчих документах на користь інших стягувачів. Крім того вартість предмета застави є меншою ніж заборгованість відповідача перед заставодержателем. Таким чином, суд вважає, що позивач надав достатні докази, які підтверджують належність йому квартири загальною площею 43.70 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS], тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню, а майно звільненню з-під арешту. Разом з тим, вимоги позивача про зняття інших арештів та заборон накладених на вказане іпотечне майно органами ДВС є необґрунтованими, доказів накладення інших арештів та заборон суду надано не було, тому в цій частині позовних вимог слід відмовити. Відповідно до ст.169 ч.4 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів і постановляє заочне рішення.

Outcome: partial