Jurisdiction: civil
Date: 2020-02-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням - будинком, розташованим за адресою: [ADDRESS] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що відповідач за вказаною адресою зареєстрований, але не проживає з 01 травня 2018 року, в добровільному порядку відмовляється знятись з реєстрації. Представник позивача в суді позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити. Відповідач в суді позов не визнав, підтвердив факт непроживання в спірному будинку з травня місяця 2018 року, разом з тим просив відмовити з задоволенні позовних вимог. Вислухавши сторони, свідка, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані по справі докази в їх сукупності, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. За положеннями ст.41, 47 Конституції України гарантовано кожному громадянину право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності, право приватної власності є непорушним. Відповідно до положень ч.1 ст.321\~ЦК України право власності є непорушним. Згідно положень ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Відповідно до статті 72\~ЖК Української\~РСР визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. За положеннями ч.2 ст.405 ЦК України, визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Окрім того, суд бере до уваги, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення Європейського суду з прав людини у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства" від 13 травня 2008 року пункт 50, "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року). Втручання держави є порушенням статті 8\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (далі - Конвенції), якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється "згідно із законом" та не може розглядатись як "необхідне в демократичному суспільстві" (рішення у справі "Савіни проти України" від 18 грудня 2008 року). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії2 Європейський суд з прав людини зазначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. Тому чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Судом встановлено, що позивач є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №179585919 від 03 вересня 2019 року. Згідно будинкової книги для приписки громадян, що проживають в будинку [ADDRESS] , місце проживання відповідача [PERSON] ,\~ [INFO] ,зареєстроване в [ADDRESS] . Відповідно до даних акту, складеного депутатом Кривоозерської селищної ради 27 травня 2019 року відповідач не проживає в спірному житловому приміщенні з 01 травня 2018 року, що також підтвердив в судовому засіданні свідок [PERSON] .. Аналіз статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: непроживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71\~ЖК Української\~РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин, що позивач довів. Належні та допустимі докази на підтвердження поважних причин непроживання відповідача у спірному жилому з 01 травня 2018 року, відсутні. Враховуючи,\~що відповідач\~ [PERSON] \~відсутній за\~зареєстрованим місцем\~проживання більше\~одного року,\~фактично проживає\~в іншому\~житловому приміщенні,\~проте в\~добровільному порядку\~відмовляється переоформити\~реєстрацію місця\~проживання,\~тому є\~підстави для\~визнання його\~таким,\~що втратив\~право користування\~житловим приміщенням\~-\~будинком [ADDRESS] .

Outcome: approved