Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-16 00:00:00

17 червня 2013 року позивачка звернулась до суду із зазначеним позовом до відповідача, посилаючись на те, що вона працювала в нього гірничим робітником поверхні 1-го розряду дільниці АПК з обслуговування шахтної станції питного водопостачання з 07.02.1991 року по 08.10.2012 року. З роботи її звільнено за скороченням штату. Посилалась на те, що за період роботи з серпня по жовтень 2012 року їй через безпідставну затримку збільшення тарифних ставок невірно нарахована заробітна плата, крім того, з її заробітної плати безпідставно стягнуто 65 грн. у жовтні 2012 року. Після уточнення позовних вимог просила стягнути заборгованість по заробітній платі 1109,40 грн., безпідставно стягнутих 65 грн., середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні 31095,54 грн., на відшкодування моральної шкоди 1000 грн. (а.с. 2-3, 63). Рішенням Красноармійського міськрайонного суду Донецької області від 24 жовтня 2013 року в задоволенні позову відмовлено (а.с. 122-124). Представник позивачки в апеляційній скарзі просить рішення суду скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позову. Посилається на те, що рішення суду ухвалено з порушенням норм матеріального та процесуального права, не відповідає обставинам справи (а.с.129-133). В судовому засіданні апеляційного суду представник позивачки підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити. Представник відповідача просив відмовити в задоволенні скарги. Заслухавши доповідача, пояснення представника позивачки, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а рішення суду скасувати з наступних підстав. Відповідно до п.п. 3, 4 ч.1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків обставинам справи, порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що, позивачка працювала у відповідача гірничим робітником поверхні 1-го розряду ділянці АПК з обслуговування шахтної станції питного водопостачання. З роботи її було звільнено наказом від 08.10.2012 року за ст. 40 п.1 КЗпП у зв'язку зі скороченням штату. Згідно наказу № 783 від 27.06.2012 року з 01.06.2012 року всі працівники відповідача були переведені на нові тарифні ставки, розраховані з мінімальної заробітної плати - 1004 грн., цей наказ позивачкою не оскаржено. При звільненні з роботи позивачці була нарахована та виплачена 30.11.2012 року суму, що належала - 7025,64 грн. При цьому з заробітної плати була утримана вартість нової чіп-карти в розмірі 65 грн., про їй було відомо. Посилаючись на вимоги ст. 233 КЗпП суд, прийшов до висновку про те, що позивачка звернулась до суду із позовом про стягнення не нарахованої заробітної плати, а тому нею пропущено 3-тримісячний строк давності звернення до суду. Крім того, суд зазначив, що законність наказу № 783 від 27.06.2012 року позивачкою не оспорена, він є діючим. Суд також вважав, що стягнення вартості 65 грн. є законним. Суд зазначив, що остаточний розрахунок з позивачкою проведений 30.11.2012 року, але позивачкою питання про стягнення середнього заробітку ставиться з інших підстав, а саме, у зв'язку з не донарахуванням заробітної плати та відрахування 65 грн., тому в задоволенні позову відмовив. З висновками суду погодитись не можна, оскільки вони не відповідають вимогам норм матеріального та процесуального права, обставинам справи. Відповідно до ст. 213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до статті 6 Закону України "Про оплату праці" основою організації оплати праці є тарифна система, яка включає: тарифні сітки, тарифні ставки, схеми посадових окладів і тарифно-кваліфікаційні характеристики. Тарифна сітка (схема посадових окладів) формується на основі тарифної ставки робітника першого розряду, яка встановлюється у розмірі, що перевищує законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати. При цьому законом прямо не передбачено величину перевищення розміру мінімальної заробітної плати. Разом з тим, статтею 11 зазначеного Закону встановлено, що мінімальні розміри ставок (окладів) заробітної плати, як мінімальні гарантії в оплаті праці, визначаються генеральною угодою. Зазначена норма є обов'язковою для всіх суб'єктів підприємницької діяльності, які використовують найману працю, оскільки вона є нормою спеціального закону в сфері оплати праці. Статтею 9 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 01 .07.1993 року (в редакції, яка діяла на час звільнення позивачки) визначено, що положення генеральної, галузевої, регіональної угод діють безпосередньо і є обов'язковими для всіх суб'єктів, що перебувають у сфері дії сторін, які підписали угоду. Відповідно до ч.2 ст. 97 КЗпП України форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами Частинами 3,4 ст. 97 цього Кодексу передбачено, що конкретні розміри тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок робітникам, посадових окладів службовцям, а також надбавок, доплат, премій і винагород встановлюються власником або уповноваженим ним органом з урахуванням вимог, передбачених частиною другою цієї статті. Власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до п.п. 9.4.1., 9.4.5. Галузевої угоди між Міністерством вугільної промисловості України, іншими державними органами, власниками (об'єднаннями власників), що діють у вугільній галузі, і всеукраїнськими профспілками вугільної промисловості від 03.07.2001 року (з подальшими змінами) умови оплати праці, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення, розміри тарифних ставок і посадових окладів працівників Підприємств і організацій, включаючи працівників загальних (наскрізних) професій та посад, їхніх структурних підрозділів, що виконують роботи, які відповідають основній діяльності Підприємств вугільної галузі та шахтного будівництва, визначаються Додатком до розділу 9 Угоди (далі - Додаток), чинним законодавством і впроваджуються в порядку та терміни, встановлені законодавством, під контролем Міністерства енергетики та вугільної промисловості України, яке забезпечує реалізацію державної політики щодо оплати праці та соціального захисту працівників вугільної промисловості. Тарифні сітки (схеми посадових окладів) на підприємствах формуються на основі тарифних ставок робітників першого розряду, які встановлюються в розмірах, що перевищують законодавчо встановлений розмір мінімальної заробітної плати, та міжкваліфікаційних (міжпосадових) співвідношень розмірів тарифних ставок (посадових окладів), визначених у таблицях додатків до Умов оплати праці (Додаток до розділу 9), якими враховані міжгалузеві, міжкваліфікаційні та міжпосадові співвідношення в оплаті праці. Тарифні ставки (оклади, посадові оклади) розраховуються шляхом множення мінімальної годинної тарифної ставки (мінімального місячного окладу), розрахованої згідно з п. 9.4.2 цієї Угоди, на коефіцієнти співвідношень розмірів годинних тарифних ставок (окладів) робітників і посадових окладів керівників, професіоналів, фахівців і технічних службовців, передбачених Додатком до розділу 9 цієї Угоди. При цьому, мінімальними гарантіями в оплаті праці, обов'язковими для всіх підприємств галузі, які знаходяться у сфері дії Угоди, є розмір тарифної ставки (мінімального окладу) робітників першого розряду, що розраховується із встановленого розміру мінімальної годинної тарифної ставки, яка розраховується із законодавчо встановленої мінімальної заробітної плати, збільшеної на коефіцієнти: - 3,234 на підземних роботах; - 1,514 на роботах на поверхні шахт. Норми колективного договору, що допускають оплату праці нижче від норм, визначених Генеральною, Галузевою угодами, але не нижче від державних соціальних гарантій в оплаті праці, можуть застосовуватися лише тимчасово, на період подолання фінансових труднощів Підприємства, терміном не більше як шість місяців. Норми колективного договору, що припускають оплату нижче від норм, визначених Генеральною або Галузевою угодами, але не нижче державних норм і гарантій з оплати праці, можуть прийматися тільки тимчасово на період подолання фінансових труднощів Підприємства терміном не більше ніж на шість місяців, і з повідомленням про це вищого господарського та профспілкового органів (а.с. 86-100). Як вбачається із матеріалів справи та встановлено в судовому засіданні, позивачка з 26.11.2002 року і до звільнення працювала гірничою робітницею 1-го розряду дільниці АПК з обслуговування шахтної станції питного водопостачання. За період з 01.06.2012 року відповідач при нарахуванні заробітної плати використовував тарифну сітку, що ґрунтувалась на мінімальній заробітній платі в розмірі 1004 грн., що встановлено наказом від 27.06.2012 року № 783 (а.с.53), в той час як статтею 13 Закону України від 22.12.2011 року № 4282-VI "Про Державний бюджет України на 2012 рік" встановлено на 2012 рік мінімальну заробітну плату:у місячному розмірі: з 1 січня - 1073 гривні, з 1 квітня - 1094 гривні, з 1 липня - 1102 гривні, з 1 жовтня - 1118 гривень. Тобто відповідач встановив тарифні ставки з мінімальної заробітної плати, яка була меншою від мінімальної заробітної плати, встановленої законом. Доказів того, що підприємство знаходилось в стані подолання фінансових труднощів, а також про те, про припустило оплату нижче від норм, визначених Генеральною та галузевою угодами з повідомленням про це вищого господарського та профспілкових органів відповідачем не надано, в справі вони відсутні. Таким чином відповідачем були порушені вимоги трудового законодавства, зокрема ст. 6, 11 Закону України «Про оплату праці», ст. 97 КЗпП України. Відтак є підставними позовні вимоги позивачки про стягнення недонарахованої їй заробітної плати. Та обставина, що наказ від 27.06.2012 року № 783 позивачкою не оспорений, не має значення справи, оскільки відповідно до закону та умов галузевої угоди їх застосування є обов'язком відповідача й не залежить від наявності звернень працівників з цього приводу. Відповідно до п. 2.1. регіональної угоди між Донецькою облдержадміністрацією, профспілковими об'єднаннями Донецької області та Донецькою обласною організацією роботодавців на 2011-2012 роки передбачено, що з 1 січня 2011 року мінімальними гарантіями є: тарифна ставка робочого першого розряду в розмірі не нижче 120 відс. мінімальної заробітної плати, встановленої законодавством України, з урахуванням регіонального коефіцієнту 1,15, якій враховує перевищення прожиткового мінімуму в Донецькій області над встановленим законодавством (крім бюджетної сфери). Виходячи з формули розрахунку годинної тарифної ставки гірничого робітника поверхні 1-го розряду - Тгод = МЗП (мінімальна заробітна плата) / 167 (середньомісячна норма робочого часу за період з 2004 р. по 2013 р. згідно п. 9.4.2 Галузевої угоди) х 1,514 ( коефіцієнт збільшення для робітників поверхні згідно п.9.4.2 Галузевої угоди) х 1,15 (регіональний коефіцієнт), тарифу плати за нічний і вечірній час, кількості відпрацьованих годин за спірний період, інших показників, розрахунок заборгованості відповідача, наданий позивачкою, що міститься на а.с. 68, зроблений вірно. Розмір недонарахованої суми заробітної плати складає 1109,40 грн. Представником відповідача в судовому засіданні апеляційного суду він не оспорений. Згідно з роз'ясненнями, які містяться в Рішенні Конституційного Суду від 22.02.2012 року № 4-рп/2012 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв'язку з положеннями статей 117, 2371 цього кодексу" та в Рішенні Конституційного Суду від 15.10.2013 року № 9-рп/2013 "У справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положення частини другої статті 233 Кодексу законів про працю України» позивачкою не пропущено строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 20 листопада 2013 року в справі N 6-114цс13, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України обов'язкова для всіх судів України, згідно зі ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в ст. 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. За наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Оскільки спір про розмір належних звільненому працівникові сум вирішено судом на користь працівника, тобто позивачки, несвоєчасна виплата сталася з вини відповідача, з урахуванням вимог ч.1 ст. 11 ЦПК України в межах заявлених вимог, підлягають задоволенню вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, виходячи з середньоденного заробітку 119,14 грн. та кількості днів прострочення - 261, тобто 31095,54 грн. (а.с. 63). Статтею 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Вирішуючи вимоги про стягнення моральної шкоди, слід погодитись з доводами позивачки про те, що її законні права були порушені, оскільки належна їй заробітна плата не була своєчасно нарахована та отримана, що призвело до втрати нормальних життєвих зв'язків, вимагало від позивачки додаткових зусиль для організації свого життя. З урахуванням того, що права позивачки з часом відновлені, глибини моральних страждань, а також виходячи з принципів виваженості, розумності та справедливості апеляційний суд визнає розмір суми моральної шкоди 500 грн. Стосовно позовних вимог щодо необґрунтованого стягнення 65 грн. за чіп-карту. За змістом ч. 2 п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 грудня 1992 року N 14 "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" (далі - Постанова), виходячи з вимог цивільного процесуального законодавства, суд у кожному випадку зобов'язаний вживати передбачених законом заходів до всебічного, повного й об'єктивного з'ясування обставин, від яких згідно зі статтями 130, 1353, 137 КЗпП України залежить вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню. Зокрема, з'ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов'язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. При цьому відповідно до ст. 138 КЗпП України тягар доказування в суді наявності умов, передбачених ст. 130 КЗпП України, покладається на власника. Згідно зі ст. 136 КЗпП покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, проводиться за розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника. Таке розпорядження має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. У відповідності зі ст. 133 КЗпП України законодавством обмежену матеріальну відповідальність несуть: 1) працівники - за зіпсуття або знищення через недбалість матеріалів, напівфабрикатів, виробів (продукції), в тому числі при їх виготовленні, - у розмірі заподіяної з їх вини шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. В такому ж розмірі працівники несуть матеріальну відповідальність за зіпсуття або знищення через недбалість інструментів, вимірювальних приладів, спеціального одягу та інших предметів, виданих підприємством, установою, організацією працівникові в користування; З матеріалів справи вбачається, що працюючи на підприємстві, позивачка користувалася чіп-картою відповідно до Положення про табельний облік на вугільних підприємствах в умовах автоматизації табельного обліку на базі системи АСТУ, затвердженого наказом голови державного комітету України з вугільної промисловості № 53 від 09.03.1994 року (а.с. 101-112). Положення передбачає відповідальність працівника за збереженість чіп-карти. У разі втрати або зіпсуття чіп-карти положення передбачає утримання із заробітної плати працівника її вартості. Працюючи на підприємстві, позивачка користувалася чіп-картою, яка як зазначено в протоколі засідання комісії № 5/10, не має механічних пошкоджень, з яких причин вона вийшла з ладу та перестала працювати, не встановлено (а.с. 114). Наказом від 15.10.2012 року за № 1218 Н із заробітної плати позивачки відрахована вартість чіп-карти в розмірі 65 грн. (а.с. 56). Стягуючи зазначену суму із заробітної плати позивачки, відповідач не виконав вимоги ст. 130 КЗпП України, оскільки не навів доказів того, якими неправомірними діями заподіяно шкоду підприємству, в чому полягала вина позивачки; розпорядження власника про утримання із заробітної плати було зроблено після припинення трудових відносин з позивачкою, чим порушені вимоги ст. 136 КЗпТ України. Враховуючи наведене, позовні вимоги про стягнення необґрунтовано відрахованих від заробітної плати 65 грн. слід задовольнити. Враховуючи вищевикладене рішення суду першої інстанції слід скасувати та ухвалити нове рішення про часткове задоволення позову. Відповідно до вимог ч.5 ст. 88 КЗоТ України з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в розмірі 3441 грн.

Outcome: partial