Jurisdiction: civil
Date: 2019-07-22 00:00:00

У січні 2014 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Приватного акціонерного товариства ( далі ПрАТ) «Термолайф» про визнання неправомірним наказу № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення заступника генерального директора по правовим питанням Приватного акціонерного товариства «Термолайф» за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України та просив змінити формулювання причин його звільнення із "Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины" на "Звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору"; зобов`язати ПрАТ «Термолайф» привести записи в трудовій книжці у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: "Запис за №1 є недійсним, з 07.07.1996 року по 01.08.2001 р. навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого" та за № 7: "Запис за №5 є недійсним, 22.11.2013 р. звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору.". В подальшому позивач неодноразомо збільшував розмір позовних вимог в остаточній редакції просив стягнути з ПрАТ «Термолайф» заборгованість з: вихідної допомоги у відповідності до ст. 38 ч. 3 КЗпП України в розмірі 14983,92 грн., заробітній платі за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р. в розмірі 444,98 грн., компенсації за невикористану відпустку за 22 дні в розмірі 3658,82 грн., компенсації за невикористану додаткову відпустку за 42 дні в розмірі 6985,02 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 02 листопада 2015, включно, в розмірі 167201,52 грн., компенсацію за спричинену моральну шкоду - 16720,15 грн., судові витрати, в тому числі витрати на правову допомогу в розмірі 20700,00 грн. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 01.10.2017 його прийнято на посаду заступника директора по правовим питанням Закритого акціонерного товариства «Термолайф», з 01.09.2011 Закрите акціонерне товариство «Термолайф» змінено на Приватне акціонерне товариство «Термолайф» і посада [PERSON] змінена на заступника генерального директора по правовим питанням. Як зазначає позивач, 02.10.2013 , через систематичне порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю, вимог ст.ст. 97, 115 КЗпП України та ст.ст. 15, 24 Закону України «Про оплату праці», умов колективного договору в частині порушення порядку і строків виплати заробітної плати, подано заяву про звільнення з займаної посади згідно ст. 38 ч. 3 КЗпП України з 03.10.2013. Незважаючи на подану заяву, 28.10.2013 позивача звільнено з займаної посади відповідно до ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин. Посилаючись на відсутність факта порушення трудової дисципліни - прогулу та на дату отримання наказу про звільнення й трудової книжки 22.11.2013 р., позивач просить визнати наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. протиправним, таким, що не відповідає фактичним обставинам. Крім того стверджує, що відповідачем при звільненні не проведено з ним кінцевий розрахунок і це призвело до понесених ним затрат на правову допомогу та спричинено моральну шкоду ( т. 1 а.с. 23-27, 151-154, т. 2 а.с. 8-9, 61-62 , 224-226, т. 3 а.с. 26-28). До позовних вимог позивачем надані також письмові пояснення ( т. 2 а.с. 40-44, т. 3 а.с. 70-71,79-80, т. 4 а.с. 44-45). Представник відповідача ПрАТ «Термолайф» позовні вимоги визнав тільки в частині приведення у відповідність запису № 1 в трудовій книжці щодо строку закінчення навчання [PERSON] . В іншій частині позовних вимог просить відмовити, надавши відзив, в якому стверджує, що звільнення позивача за прогули без поважних причин за ст. 40 п. 4 КЗпП України відбулося з дотриманням вимог КЗпП України, за наявності передбачених для цього підстав. Факт прогулу позивача підтверджено актами про відсутність на робочому місці від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р. Починаючи з 11.09.2013 по 17.10.2013 позивач був відсутнім на робочому місці. Представник також звертає увагу на пропущення позивачем строку звернення до суду з таким позовом, оскількикопія наказу про звільнення отримана особисто [PERSON] поштою 11 листопада 2013 року , позов до суду подано 09.01.2014. Оригінал трудової книжки направлено позивачу рекомендованим листом 21.11.2013 р. У своїх запереченнях відповідач посилається на те, що згідно п. 5 Правил внутрішнього трудового розпорядку на підприємстві встановлено п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними. Тривалість робочого дня 8 год. За графіком, підприємство працює з 8 год. до 17 год., з перервою з 12 год. до 13 год. З Правилами внутрішнього трудового розпорядку [PERSON] ознайомлений. 04.11.2010 позивач отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю, тому займаючись приватною адвокатською діяльністю, систематично залишав робоче місце без належного повідомлення, йому неодноразово керівництвом робились зауваження, на які він не реагував. Відповідач зазначає, що згідно зі ст. 44 КЗпП України позивачу при звільненні було оплачено компенсацію відпустки за 22 календарних дні у розмірі 2838,68 грн., з урахуванням вимог ст. 24 Закону України «Про відпустки», а такою заробітна плата за період з 02.09.2013 по 10.09.2013 сумі 1311,04 грн., що підтверджується відомістю на виплату, розрахунковими листами. Стверджує, що витрати на правову допомогу позивачем завищені та не відповідають Закону України «Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах» від 20.12.2011, що діяв на час звернення [PERSON] до суду. Факт заподіяння позивачеві моральних або фізичних страждань, на думку відповідача, не доведений та не підтверджено його розмір (т. 1 а.с.36-42). За клопотанням позивача , 12.03.2014 Жовтневим районним судом м.Харкова витребувані докази у відповідача, а саме посадова інструкція заступника генерального директора з правових питань, версія 2.0 від 16.01.2013 р. та всі примірники посадової інструкції версії 1.0 від 15.03.2011 р., роздруківка системи електронного фіксування та ідентифікації особи-працівника [PERSON] з 11 вересня 2012 року по 11 вересня 2013 року ( т.1 а.с. 118). Рішенням Жовтневого районного суду м.Харкова від 17.10.20014 частково задоволено позов [PERSON] та визнано неправомірним наказ ПрАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення заступника генерального директора по правовим питанням [PERSON] , за прогули без поважних причин, ст. 40 п. 4 КЗпП України.Змінено формулювання причин звільнення заступника генерального директора по правовим питанням ПрАТ «Термолайф» із "Уволен за прогулы без уважительных причин, п. 4 ст. 40 КЗоТ Украины" на "Звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення ПрАТ «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору". Суд також зобов`язав ПрАТ «Термолайф» привести записи в трудовій книжці [PERSON] у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нових записів, зокрема за № 6: "Запис за №1 є недійсним, з 07.07.1996 р. по 01.08.2001 р. навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого" та за № 7: "Запис за №5 є недійсним, 22.11.2013 р. звільнений з роботи за власним бажанням, на підставі ч.3 ст.38 КЗпП України, внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору." Стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість з: вихідної допомоги у відповідності до ст. 38 ч. 3 КЗпП України в розмірі 16419, 93 грн., заробітної плати за період з 11 вересня 2013 р. по 03 жовтня 2013 р. в розмірі 3909,32 грн.; середнього заробітку за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р., включно, в розмірі 59730, 47 грн., компенсація за спричинену моральну шкоду - 8000 грн., а усього 88059, 72 грн. В іншій частині позовних вимог - відмовити. Стягнуто з ПрАТ «Термолайф» на користь [PERSON] судові витрати у вигляді витрат на правову допомогу у розмірі 20700 грн. 00 коп., судовий збір на користь держави-880,60 грн. ( т. 2 а.с.73-81). Рішенням Апеляційного суду Харківської області від 21.01.2015 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року змінено в частині сум стягнення вихідної допомоги, середнього заробітку за час вимушеного прогулу, моральної шкоди, витрат на правову допомогу, судового збору. Стягнуто з ПрАТ «Термолайф» на користь [PERSON] вихідну допомогу в розмірі 14983,92 грн., середній заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 03 жовтня 2014 р. включно в розмірі 44713,92 грн., моральну шкоду 4000 грн., витрати на правову допомогу 8000 грн., судовий збір у розмірі 879,67 грн. в дохід держави. В решті рішення суду залишено без змін. ( т. 2 а.с. 136-142). Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 10.06.2015 рішення Жовтневого районного суду м. Харкова від 17 жовтня 2014 року та рішення апеляційного суду Харківської області від 21 січня 2015 року скасовані, справу направлено на новий розгляд до суду першої інстанції ( т. 2 а.с. 183-186). Суд, вислухавши пояснення позивача, представників сторін, свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до наступного. Наказом № 12 від 01.10.2007, позивач [PERSON] прийнятий на роботу заступником директора по правовим питанням Закритого акціонерного товариства «Термолайф» ( т. 1 а.с. 43, 156). 01 вересня 2011 р. Закрите акціонерне товариство «Термолайф» змінено на Приватне акціонерне товариство «Термолайф», а посаду [PERSON] заступника директора по правовим питанням змінено на заступника генерального директора по правовим питанням, що підтверджено відповідним записом у трудовій книжці позивача ( т.1 а.с.22). 02 жовтня 2013 року позивач рекомендованим листом, із описом вкладення, направив на адресу відповідача заяву про звільнення із займаної посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України внаслідок порушення Приватним акціонерним товариством «Термолайф» законодавства про працю та умов колективного договору , систематичного порушення порядку і строків виплати заробітної плати, з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. Зазначена заява отримана ПрАТ «Термолайф» 07 жовтня 2013 року (т. 1 а.с. 4 - 6). 28 жовтня 2013 р. наказом генерального директора ПрАТ «Термолайф» за № 2810/05-к позивача звільнено із займаної посади за ст. 40 п. 4 КЗпП України, за прогули без поважних причин ( відсутність на робочому місці без поважної причин з 11.09.2013 та ненадання інформації про причини відсутності), з виплатою компенсації за невикористану відпустку за 22 календарних дні (т.1 а.с.7,99). 22 листопада 2013 р., [PERSON] через пошту отримано наказ № 2810/05-к від 28.10.2013 р. та трудову книжку, що підтверджено квитанцією поштового відправлення від 22.11.2013 р. ( т.1 а.с.102). Згідно статті 233 КЗпП працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У постанові Верховного Суду України від 16 березня 2016 року у справі № 6-2426цс15 зроблено висновок, що статтею 233 КЗпП України визначено три випадки обчислення початку перебігу строку звернення до суду. Так, перебіг строку звернення до суду починається у разі: вирішення трудового спору - з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права (тримісячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня вручення копії наказу про звільнення (місячний строк звернення до суду); розгляду справи про звільнення - з дня видачі трудової книжки (місячний строк звернення до суду). Суд, при перевірці дотримання строку звернення до суду враховує, що наказ про звільнення від 28 жовтня 2013 року № 2810/05-к направлено [PERSON] на поштову адресу з описом вкладення 21.11.2013 ( поштове відправлення 6107100422418)- ( т.1 а.с. 101-102, т. 3 а.с. 92-93,95). Зазначене поштове відправлення отримано позивачем 22.11.2013 згідно повідомлення про вручення та конверта з відповідним номером 6107100422418 ( т.1 а.с.8,101 зв., т. 2 а.с. 200, т. 3 а.с. 96-99). Таким чином, місячний строк позовної давності спливав 23.12.2013, з урахуванням вихідного дня 22.12.2013. [PERSON] направив суду позов поштою 23.12.2013. тобто в останній день визначеного строку ( т. 1 а.с. 10). Представник відповідача зазначає, що копію відповідного наказу про звільнення було отримано позивачем 11 листопада 2013 року, а повторне 22 листопада 2013, отже [PERSON] пропущено місячний строк звернення до суду. Проте суд вважає такі доводи відповідача необґрунтованими. 11.11.2013 [PERSON] дійсно отримав згідно опису № 6100124732928 від 28.10.2013 лист № 518 від 28.10.2013, в якому йому запропоновано з`явитися за трудовою книжкою, оскільки дата звільнення датована 28.10.2013, але підстави звільнення у листі не зазначені. З огляду на те, що 07.10.2013 відповідачем отримана заява [PERSON] про звільнення його за ч.3 ст. 38 КЗпП України, такий лист підприємства не може вважатися доказом обізнаності позивача про підстави його звільнення з роботи (т. 2 а.с.200-201). Відповідно до пункту 4 статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності може бути розірваний власником або уповноваженим ним органом у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Прогул - це відсутність працівника на роботі без поважних причин більше трьох годин (безперервно або сумарно протягом робочого дня). Для звільнення працівника на такій підставі власник або уповноважений ним орган повинен мати докази, що підтверджують відсутність працівника на робочому місці більше трьох годин протягом робочого дня. Невихід на роботу в зв`язку з самовільним використанням працівником відпустки, відгулів за відпрацьовані раніше дні, вихід на пенсію без попередження власника або уповноваженого ним органу визнаються прогулом і можуть бути причиною звільнення працівника. Вказана правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 13 вересня 2017 року у справі № 6-1412цс17. Підставою для звільнення [PERSON] , як зазначено у наказі про звільнення, стали акти про відсутність на робочому місці від 30.09.2013 р., 17.10.2013 р., 25.10.2013 р. Як вбачається з акту від 30.09.2013, засвідченого генеральним директором ПрАТ «Термолайф» Гужвою А.О. , референтом з основної діяльності Рахманіновою М.В. , начальником персоналу Маренич Л .О .. позивач був відсутній на роботі з 11 вересня 2013 по 30 вересня 2013. протягом 14 робочих днів ( т. 1 а.с. 45) Аналогічні акти складені 17.10.2013 про відсутність на роботі [PERSON] з 01.10.2013 по 17.10.2013 ( т. 1 а.с. 91) та 28.10.2013 -про відсутність на робочому місці з 18.10.2013 по 28.10.2013 ( т. 1 а.с. 97). Позивач [PERSON] в судовому засіданні зазначив, що він 02.10.2013 звернувся особисто до генерального директора ПрАТ «Термолайф» про звільнення із займаної посади на підставі ст. 38 ч.3 КЗпП України, з припиненням трудового договору з 03.10.2013 , внаслідок порушення законодавства про працю, умов колективного чи трудового договору в частині порушення порядку і строків виплати заробітної плати. Просив також провести з ним остаточний розрахунок, в тому числі здійснити виплату вихідної допомоги у розмірі тримісячного середнього заробітку згідно із ст. 44 КЗпП України, а також грошової компенсації за невикористані відпустки за вимогами ст. 24 КЗпП України ( т.1а.с. 4). Генеральний директор відмовив у прийнятті такої заяви та заборонив приймати від [PERSON] кореспонденцію, що змусило позивача направити аналогічну заяву поштою. Наступного дня, 03.10.2013, як стверджує позивач, генеральний директор повідомив, що засновник підприємства [PERSON] запропонував закінчити позивачу усі проекти, які знаходилися у нього в роботі і звільнитися через два тижні за власним бажанням, переписавши заяву на звільнення.Оскільки позивач не виконав таких вимог та відмовився подавати іншу заяву про звільнення, його звільнила за прогули.Заперечує проти того, що вчиняв прогули, оскільки працював над проектами підприємства, одночасно приймав участь у переговорах з партнерами підприємства , органами міської влади, відвідував судове засідання за довіреністю , працював у звичайному режимі і мав ненормований графік роботи.Що стосується системи електронного фіксування та ідентифікації особи-працівника за індивідуальними пропускними електронними картками, то працівники могли проходити на територію без пропуску, оскільки їх знала охрана, а електронними картками користувалися при відкритті дверей в самому приміщенні підприємства. Крім того, як пояснив [PERSON] , він працював за сумісництвом на ПрАТ «Харківський коксовий завод» юрисконсультом. Завод мав на території двору прохід на територію ПрАТ «Термолайф», оскільки підприємства розташованы поруч і у них один засновник. Відповідно до наказу № 211-к від 07.10.2013 [PERSON] звільнено з ПрАТ «Харківський коксовий завод» з 03.10.2013 за власним бажанням у зв`язку з порушенням роботодавцем законодавства про труд та умови колективного договору , ч.3 ст. 38 КЗпП України ( т. 3 а.с. 117). Як вбачаєься з п.п. 3,1, 3,6 посадової інструкції заступника директора по правовим питанням ПрАТ «Термолайф» , він забезпечує дотримання законності в діяльності товариства та захист його правових інтересів і серед інших обов`язків, представляє інтереси товариства в органах державної влади та місцевого самоврядування, у взаємовідношеннях з іншими підприємствами та організаціями, при розгляді правових питань, здійснює ведення судових справ . Пунктом 8.1 Інструкції режим роботи заступника директора по правовим питанням визначається відповідно до Правил внутрішнього трудового розпорядку. Інструкцію від 15.03.2011 розробив [PERSON] , узгоджена вона з іншими особами та затверджена підписом директора [PERSON] ( т. 1 а.с. 78-80 версія 1.0). Правилами внутрішнього трудового розпорядку для працівників ПрАТ «Термолайф» ( п. 5.1.1) встановлено час основного графіку роботи підприємства з 8 год. до 17 год., з перервою на прийом їжі та відпочинок одна година з 12 год. до 13 год.( т. 1 а.с.83-89). Проте, позивачем надана копія іншої посадової інструкцій , датована тим же 15.03.2011, розроблена також [PERSON] , затверджена директором , без узгодження зі службами підприємства, де пунктом 8.1 встановлено, що режим роботи заступника директора по правовим питанням визначається Правилами внутрішнього трудового розпорядку, з особливостями, викладеними в Інструкції ( хоча вони не визначені), та додано, що заступник директора по правовим питанням працює по вільному графіку роботи в режимі ненормованого робочого дня ( т. 2 а.с 50-53, а.с. 55-58 версія 2 від 16.01.2012). Проте до Правил внутрішнього трудового розпорядку такі зміни не внесені. Оригіналу наданої позивачем версії посадової інструкції, з якої здійснено копія, [PERSON] суду не пред`явлено, зазначена Інструкція не прошита, не пронумерована, не скріплена підписами інших посадових осіб, з якими вона узгоджувалась .Наявність такої версії відповідач категорично заперечує. Як вбачається з пояснень відповідача, оскільки відповідно до роздруківки користування електронною карткою для проходу працівників на підприємство з 11.09.2013 по 28.10.2013, [PERSON] пропуску не пред`являв, отже не приходив на підприємство ( т. 1 а.с. 65-76). Разом з тим, суду не надані роздруківки користування електронною карткою у період знаходження [PERSON] на роботі до 11.09.2013 для підтвердження або спростування стверджень позивача та деяких свідків про можливість пройти на підприємство без пропуску, якщо охрана знає того чи іншого працівника. Допитані в судових засіданнях 12.08.2016, 28.04.2017 свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] підтвердили, що заступник генерального директора мав вільний графік роботи, ненормований робочий день, проводив переговори з юридичних питань підприємства і після закінчення робочого дня, поза межами ПрАТ « Термолайф», але з його посадовою інструкцією вони не знайомились. Свідок [PERSON] -секретар генерального директора, свідок [PERSON] поясняли, що в період з 11.09.2013 по 28.10.2013 [PERSON] не з`являвся на роботі, зв`язку з ним не було. В судовому засіданні свідок [PERSON] -начальник служби охорони стверджував, що за його підписом, на адресу позивача, неодноразово направлялись листи з проханням надати підприємству документи, що підтверджують поважність причин його відсутності у вересні та жовтні 2013 року на роботі. Доказів про направлення листів від 08.10.2013, 17.10.2013 , відповідачем не надано ( т. 1 л.д. 191-193). Суд зазначає, що дії для з`ясування причин відсутності позивача на робочому місті стали вживати лише 08 жовтня 2013 року, тобто після надходження на підприємство заяви позивача про звільнення із займаної посади на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. В період, вказаний в акті від 30.09.2013 р., як відсутність [PERSON] на робочому місці з 11.09.2013 р. по 30.09.2013 р., він 20.09.2013 р., відповідно до своїх посадових обов`язків, позивач приймав участь у судовому засіданні з 11-00 до 12-45 год., безпосередньо на підприємстві отримував 24.09.2013 довідку про доходи за №93, підписану генеральним директором та головним бухгалтером ПрАТ «Термолайф», а 27.09.2013 р.- копію трудової книжки , завірену службою персоналу ПрАТ «Термолайф», 02.10.2013 подавав заяву про звільнення, проте у роздруківці з електронної системи обліку не зафіксовано проходження [PERSON] через прохідну на підприємство (т. 2 а. с. 45-48). Таким чином, суд критично ставиться до доводів відповідача про те, що [PERSON] мав можливість потрапити на територію підприємства лише скориставшись безконтактною електронною карткою, та відомості про це відобразились би на електронному носії та у табелі обліку робочого часу. Матеріали справи не містять доказів того, що [PERSON] не користувався карткою лише в період з 11 вересня 2013 року, а до цього дня потрапляв на підприємство лише за допомогою безконтактної електронної картки.За відсутністю, виходячи з пояснень відповідача, записів на електронному носії пропускної системи через сплив значного часу, не надається можливим натепер перевірити факт проходження на підприємство керівництва, до якого відносився [PERSON] , виключно по електронній картці після впровадження на підприємстві електронної системи. Суд зазначає, що на час отримання [PERSON] довідки про доходи та копії трудової книжки питань до нього з приводу відсутності на робочому місті у посадових осіб ПрАТ «Термолайф», не виникало. Згідно з ч.2 ст. 78, ч.1, ч.6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що відповідачем не надано належних та беззаперечних доказів вчинення [PERSON] прогулів з 11.09.2013, тому суд вважає за необхідне визнати неправомірним наказ ПрАТ «Термолайф» № 2810/05-к від 28.10.2013 р. про звільнення заступника генерального директора по правовим питанням за прогули без поважних причин, ст. 40 п. 4 КЗпП України. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Заробітна плата працівникам за весь час щорічної відпустки виплачується не пізніше ніж за три дні до початку відпустки. Судом встановлено, що відповідачем в порушення вимог законодавства про працю, заробітна плата [PERSON] виплачувалась з порушення строків її виплати, із суттєвими затримками. Ці обставини підтверджуються відомостями бухгалтерії підприємства та не заперечуються відповідачем (т. 1 а.с. 107-109, т. 2 а.с. 19-39). З пояснень позивача в судовому засіданні випливає, що після виходу його з відпустки, в якій він перебував з 08.08.2013 р. по 01.09.2013 р., стався конфлікт з генеральним директором з приводу несвоєчасної оплати праці, зокрема заробітної плати за час цієї відпустки. До 03.10.2013 працював у звичайному режимі, виконував свої посадові обов`язки, представлял інтереси ПрАТ «Термолайф» в органах місцевого самоврядування, державних установах. Не приступив до роботи 04 жовтня 2013 року, оскільки вважав, що отримавши заяву 02.10.2013 про звільнення, відповідач зобов`язаний був його звільнити з 03 жовтня 2013 р. на підставі ч.3 ст. 38 КЗпП України. Положеннями ст. 38 ч. 3 КЗпП України встановлено, що працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Отже, враховуючи факт порушення відповідачем законодавства про працю, заява позивача від 02 жовтня 2013 р. про звільнення із займаної посади на підставі ст. 38 ч. З КЗпП України з вимогою припинити трудовий договір з 03 жовтня 2013 р. є обґрунтованою. За таких обставин, відповідач на підставі цієї заяви зобов`язаний був звільнити позивача з 03.10.2013 року на підставі ст. 38 ч. 3 КЗпП України, тому відсутність позивача на роботі з 04 жовтня 2013 року є правомірною. Відповідач не відреагував на заяву [PERSON] про звільнення, яка надавала можливість розірвати трудовий договір з ініціативи працівника, наказу не видав. В той же час, позивач користуючись своїм правом , визначив строк припинення трудового договору з 03.10.2013 р., тож акти від 17.10.2013 р. та від 25.10.2013 р. про відсутність позивача на роботі без поважних причин в період з 04.10.2013 р. по 25.10.2013 р. є безпідставним. Волевиявлення позивача звільнитися з займаної посади підтверджується листом №472 від 08.10.2013 р. (т. 1 а.с.191). Відповідно до ч. 4 ст. 235 КЗпП України у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Виходячи з того, що з 04.10.2013 [PERSON] не виходив на роботу та вважав останнім днем роботи 03.10.2013, у сторін виник спір з приводу часу та причин звільнення , що змусило відповідача направити копію трудової книжки рекомендованим листом , за письмовою згодою позивача ( т.1 а.с.189), тому вини підприємства у затримці видачі не встановлено. Необгрунтованими є вимоги [PERSON] про стягнення з відповідача середнього заробіток за час вимушеного прогулу з 04 жовтня 2013 р. по 02 листопада 2015, включно, в розмірі 167201,52 грн., оскільки позивач вважав себе звільненим з посади за ч.3 ст. 38 КЗпП України 03.10.2013, не заявляв вимог про поновлення його на роботі, тому час з 04.10.2013 по 02.11.2015 (заява про збільшення позовних вимог) не вважається вимушеним прогулом. Статтею 44 КЗпП України передбачено, що при припиненні трудового, зокрема, внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39), працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Згідно зі статею 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку та провести з ним розрахунок. Зазначений розрахунок повинен бути здійснений з урахуванням вимог ст. 24 Закону України "Про відпустки" відповідно до яких, у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткові відпустки працівникам, які мають дітей. Виходячи з положень п. 2 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, вихідну допомогу та середній заробіток за час вимушеного прогулу слід розраховувати виходячи з виплат за останні два місяці роботи. Відповідно до абзацу 2 пункту 8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100, у разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Так, розрахунковими є серпень та вересень 2013 року. За цей період позивачу нараховані: 1254,12 грн. - заробітна плата з урахуванням індексації та премії за 5 днів серпня та 1600 грн. - заробітна плата з урахуванням премії за 7 днів вересня. Таким чином, всього за 12 днів розрахункового періоду позивач отримав заробітну плату 2854,12 грн. (1254,12 грн. + 1600 грн.), тому середньоденна заробітна плата позивача становить 237,84 грн. (2854,12 грн. : 12 днів). Середньомісячне число робочих днів за серпень та вересень 2013 року становить 21 день. Таким чином, на користь позивача з відповідача підлягає стягненню вихідна допомога 14983,92 грн. (середньоденна заробітна плата 237,84 грн. х 21 день х 3 місяці). За період з 11 вересня по 03.10.2013 р. невиплачена заробітна плата складає 4043,28 (237,84 х 17). Як вбачається з бухгалтерської довідки про використані відпустки, за період роботи [PERSON] з 01.10.2012 по 30.09.2013 ним не використано 22 дні. ПрАТ «Термолайф» нарахована компенсація в сумі 4149,72 грн., з урахуванням утримань. 07.10.2013 відповідачем виплачено позивачу 1179,94 грн., 09.10.2013-131,10 грн, 28.10.2013-2838,68 грн. ( т. 1 а.с. 105-110). Отже, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача компенсації за невикористану відпустку за 22 дні в розмірі 3658,82 грн. є безпідставними. Позивачем заявлені вимоги про стягнення з ПрАТ «Термолайф» компенсації за невикористану додаткову відпустку за 42 дні в розмірі 6985,02 грн., оскільки, як заявляє [PERSON] , у нього був встановлено ненормований робочий день. Пунктом 2 статті 8 Закону України «Про відпустки» передбачає надання щорічної додаткова відпустка за особливий характер праці працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Приймаючи до уваги, що конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах, а обгрунтованих доказів роботи позивача з ненормованим робочем днем не надано, Правилами внутрішнього трудового розпорядку, колективним договором не передбачений такий характер роботи для деяких посад ПрАТ «Термолайф», зокрема заступника генерального директора з правових питань, заявлені позовні вимоги про стягнення компенсації за невикористану додаткову відпустку не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, що підлягає стягненню на користь позивача, суд виходить з порушення відповідачем прав [PERSON] в частині строку виплати заробітної плати, незаконного звільнення з роботи, що є перешкодою для працевлаштування на інше місце, а також враховує характер та обсяг душевних переживань, які зазнав позивач у зв`язку з порушенням його трудових прав. Виходячи з вимог розумності і справедливості, суд вважає, що для компенсації негативних наслідків, пов`язаних зі звільненням позивача з роботи, на відшкодування моральних збитків стягнути з відповідача на користь [PERSON] 4000 грн. Згідно зі статтею 48 КЗпП України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Порядок ведення трудових книжок затверджено Інструкцією № 58. За вимогами пункту 2.3 глави 2 Інструкції № 58 записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону. Пунктом 2.4 глави 2 Інструкції № 58 визначено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження). У разі виявлення неправильного або неточного запису відомостей про роботу, переведення, а також про нагородження та заохочення тощо виправлення виконується власником або уповноваженим ним органом, де було зроблено відповідний запис. Виправлені відомості про роботу, про переведення на іншу роботу, про нагородження та заохочення та інші мають повністю відповідати оригіналу наказу або розпорядження (пункти 2.6, 2.9 глави 2 Інструкції № 58). Оскількидо трудової книжки заносяться всі відомості про роботу і такий обов`язок покладено на підприємство, де працює особа, додаткового рішення суду про внесення відповідного запису при поновлені або звільнення з роботи, зміни формулювання причин такого звільнення, не потребується. Що стосується вимоги про внесення запису за № 6 про недійсність запису № 1 про період навчання у Національній юридичній академії України ім.Ярослава Мудрого, в якому дати та рік містять розміжності із записами, вчиненими в документі, на підставі якого вона вносились, то відповідач, хоча і не заперечував проти задоволення в цій частині позову, але самостійно не усунув такі недоліки, тому суд вважає за необхідне зобов`язати ПрАТ «Термолайф» привести запис в трудовій книжці [PERSON] у відповідність вимогам діючого законодавства, шляхом внесення нового запису . За приписами п. 2.18. Інструкції до трудових книжок за місцем роботи вносяться окремим рядком з посиланням на дату, номер та найменування відповідних документів записи, зокрема щодо: навчання у вищих навчальних закладах. У трудовій книжці позивача міститься запис № 1 «Навчання у Національній юридичній академії України ім. Ярослава Мудрого з 07.07.1997 року", однак як вбачається з диплому [NUMBER] (з додатком) навчання в наведеному навчальному закладі проходило з 07.07.1996 р. по 01.08.2001 (т. 1. а.с. 9, 21,22). Частинами 1 і 2 статті 137 ЦПК України встановлено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.2. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Звертаючись з вимогами про стягнення з відповідача витрат на правову допомогу у розмірі 20700 грн. позивачем додано договір за № 251113 про надання правової допомоги від 25 листопада 2013 р., що укладений між ним та адвокатом Грінцовим О.В., додатки № 1 специфікації №№1-4 до даного договору про кількість годин участі в судових засіданнях та вартості послуг в сумі 8550 грн., 3600 грн., 4050 грн., 4500 грн. відповідно до кожної специфікації в загальному розмірі 13000 грн. ( т. 1 а.с. 18, 455, т. 2 а.с. 10, 60). Між тим, доказів на підтвердження здійснення таких витрат ( квитанцій про оплату, касових ордерів) позивачем [PERSON] не надано, що виключає компенсацію непонесених витрат з відповідача. За правилами ст.ст. 133,141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] задовольняються частково, а саме дві вимоги немайнового характеру та одна майнова вимога, виходячи із розміру судового збору на час звернення до суду з позовом, стягнення підлягає 730 , 80 грн. ( 243,60 х 3). На підставі викладеного і

Outcome: partial