Jurisdiction: civil
Date: 2014-02-11 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до [PERSON], в якому просив відновити його право власності на будівлю літ. «Б», визнати його право на відновлення у розмірі, що існував до знесення будівлі, з того ж матеріалу, визначити розміри огорожі від будівлі літ. «Б» для можливості його будівництва та подальшого обслуговування по периметру 1,5 м. Обґрунтовуючи позовні вимоги, [PERSON] посилається на те, що йому належало домоволодіння [ADDRESS] в порядку спадкування після смерті матері. 30.10.2003 року він подарував 3/10 вказаного домоволодіння своїй сестрі [PERSON], при цьому у власність [PERSON] з надвірних споруд перейшов у власність тільки сарай під літ. «Д», а інші споруди, в тому числі сарай під літ. «Б» залишився у власності позивача. 19.04.2005 року [PERSON] та [PERSON] визначили порядок користування земельною ділянкою, відповідно до якого [PERSON] отримав у користування 532,82 кв.м, а [PERSON] - 590,99 кв.м. [INFO] [PERSON] померла та право власності на 3/10 домоволодіння отримав її син - [PERSON], який подарував свою частку 02.06.2006 року відповідачці [PERSON] Позивач також вказує, що спірний сарай під літ. «Б» намагалася знести сусідка [PERSON] та за її позовом Київським районним судом м. Одеси було ухвалено заочне рішення від 05.12.2006 року про знесення спірного сараю, однак [PERSON] стверджує, що рішення було скасовано та виконано не було. [PERSON] вважає, що спірний сарай було незаконно знесено відповідачкою [PERSON] 26.09.2011 року. Викладені обставини зумовили звернення [PERSON] до суду із відповідним позовом. У судовому засіданні [PERSON] наполягав на задоволенні позовних вимог. Представник відповідачки [PERSON] у судове засідання з'явився, позов не визнав. У наданому суду письмовому запереченні вказував, що позивачем пропущено строк звернення до суду, що у договорі дарування, який був укладений 02.06.2006 року між [PERSON] та [PERSON] частка у вигляді 3/10 домоволодіння в натурі не визначена, а зазначено з чого складається домоволодіння в цілому. Не була ця частка визначена в натурі й у свідоцтві про право на спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON]. Представник [PERSON] також вказував, що спірний сарай під літ. «Б» було знесено [PERSON] при примусовому виконанні заочного рішення Київського районного суду м. Одеси від 05.12.2006 року. Представник відповідачки також зазначав, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2004 року у справі № 2-8398 було визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], за умовами якої у користування [PERSON] переходить земельна ділянка площею 589,73 кв.м, а у користування [PERSON] - 532,95 у відповідності до топографічного плану, складеного Укрюжнендипроводхозом. Крім того, [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчили заяву 19.04.2005 року, якою підтвердили встановлений між ними порядок користування земельною ділянкою. Відповідно до мирової угоди та заяви саме у користуванні [PERSON], правонаступником якої є відповідачка [PERSON], перебувала земельна ділянка, на якій колись був розташований спірний сарай під літ. «Б». Оскільки [PERSON] набула право користування земельною ділянкою в тих межах, в яких нею користувався попередній власник, вона вважає вимоги [PERSON] щодо відновлення сараю під літ. «Б» на її земельній ділянці необґрунтованими. Вислухавши пояснення позивача [PERSON], представника відповідачки [PERSON], дослідивши та проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи та встановлено у судовому засіданні [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 01.08.2003 року належало домоволодіння [ADDRESS], яке в цілому складається з кам'яної житлової будівлі, загальною площею 89,0 кв.м, житловою площею 41,1 кв.м, та надвірних споруд: сараїв літ. «Б», «Д», «Ж», літ. «Г» вбиральня, літ. «Л» баня (а.с. 11). 30 жовтня 2003 року [PERSON] подарував, а [PERSON] прийняла у дар 3/10 частини житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS], та складається в цілому з кам'яної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 41,1 кв.м та надвірних споруд: «Б» сарай, «Г» вбиральня, «Д» сарай, «Ж» сарай, «Л» баня, №1-4, 6-8 огорожа, І-ІІ мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м. У власність [PERSON] перейшли приміщення зазначені на схематичному плані під індексами: із літ. «А»: 1-2 коридор, 1-6 туалет, 1-3 коридор, 1-5 кухня, 1-4 житлова, житловою площею 12,6 кв.м, 1-1 коридор, 1-7 веранда, літ. «Д» сарай, 3/10 частини огорожі - №1-4, 6-8, 3/10 частини мостіння -І, ІІ. Договір дарування частини житлового будинку посвідчено 30.10.2003 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Підгірняк О.А., зареєстровано в реєстрі за №4-2123, зареєстровано в КП "ОМБТІ та РОН" 25.02.2004 року за №3168- стр 142- кн 185 (а.с.12). 20 квітня 2006 року державним нотаріусом Третьої одеської державної нотаріальної контори Тюменцевою Л.І. посвідчено свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстровано його у реєстрі за №2-1212. Відповідно до цього свідоцтва спадкоємцем майна [PERSON], померлої [INFO], став її син [PERSON] Спадкове майно, на яке видано свідоцтво про право на спадщину за законом, складається з 3/10 частин житлового будинку з надвірними спорудами, що знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з кам'яної житлової будівлі, загальна житлова площа якої становить 41,1 кв.м та надвірних споруд: «Б» сарай, «Д» сарай, «Ж» сарай, «Л» лазня, 1-4, 6-8 огорожа, І, ІІ -мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м (а.с. 17). 02 червня 2006 року [PERSON] подарував [PERSON] 3/10 частин домоволодіння, що знаходиться у [ADDRESS] та в цілому складається з кам'яної житлової будівлі літ. «А», загальна житлова площа якої становить 41,1 кв.м та надвірних споруд: «Б» сарай, «Д» сарай, «Ж» сарай, «Л» лазня, 1-4, 6-8 огорожа, І, ІІ -мостіння, розташованих на земельній ділянці площею 600 кв.м, яка знаходиться у фактичному користуванні дарувальника. Судом встановлено, що з чого складаються вищезазначені 3/10 частини домоволодіння, які [PERSON] успадкував після смерті матері [PERSON], ні у свідоцтві про право на спадщину, ні в подальшому у договорі дарування від 02 червня 2006 року на користь [PERSON], визначено не було, тобто в натурі вони не виділені. Вказані свідоцтво про право на спадщину та договр дарування від 02 червня 2006 року недійсними не визнані та є чинними. Судом також встановлено, що ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 07.12.2004 року у справі № 2-8398 було визнано мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], за умовами якої у користування [PERSON] переходить земельна ділянка площею 589,73 кв.м, а у користування [PERSON] - 532,95 у відповідності до топографічного плану, складеного Укрюжнендипроводхозом (а.с. 65). Крім того, [PERSON] та [PERSON] нотаріально посвідчили заяву 19.04.2005 року, якою підтвердили встановлений між ними порядок користування земельною ділянкою (а.с. 73-74). Відповідно до мирової угоди, вказаної вище заяви та схеми щодо визначення порядку користування земельною ділянкою саме у користуванні [PERSON], правонаступником якої є відповідачка [PERSON], перебувала земельна ділянка, на якій колись був розташований спірний сарай під літ. «Б» (а.с. 74). Відповідно до п.п. 18, 21 Постанови Пленуму Верховного суду України від 16 квітня 2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» в разі переходу права власності на будівлі та споруди до кількох осіб право на земельну ділянку визначалось пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено в договорі відчуження останніх, а при переході права власності на будівлі та споруди до фізичних або юридичних осіб, які не могли мати у власності земельні ділянки, до них переходило право користування земельною ділянкою. З 1 січня 2010 р. до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача) відповідно до статті 377 ЦК і статті 120 ЗК в редакції Закону України від 5 листопада 2009 р. N 1702-VI; Виходячи з того, що порядок користування спільною земельною ділянкою, у тому числі тією, на якій розташовані належні співвласникам жилий будинок, господарські будівлі та споруди, визначається насамперед їхньою угодою залежно від розміру їхніх часток у спільній власності на будинок, суд відповідно до статті 88 ЗК бере до уваги цю угоду при вирішенні спорів як між ними самими, так і за участю осіб, котрі пізніше придбали відповідну частку в спільній власності на землю або на жилий будинок і для яких зазначена угода також є обов'язковою. Це правило стосується тих випадків, коли жилий будинок було поділено в натурі. З огляду на існування визнаної судом мирової угоди щодо розподілу земельної ділянки, а також на те, що [PERSON] та [PERSON] склали та нотаріально посвідчили заяву, відповідно до якої підтвердили встановлений між ними порядок користування земельною ділянкою площею, згідно з яким [PERSON] надається в користування 532,82 кв.м, а [PERSON] - 590,99 кв.м відповідно до схеми розподілу земельної ділянки, яка є невід'ємною частиною цієї заяви, ці угоди враховуються судом та суд виходить з того, що фактичний порядок землекористування склався між співвласниками домоволодіння за їхньою згодою. Враховуючи викладене, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та надання йому у користування для відновлення гаражу під літ. «Б» частини земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні [PERSON] (як правонаступника [PERSON]). Окрім викладеного, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] вже звертався до суду із позовом до [PERSON], [PERSON], в якому просив визнати за ним право на тимчасове користування землею площею 511 кв.м та визнати договір дарування від 02.06.2006 року укладений між [PERSON] та [PERSON] недійсним, вчиненим під впливом обману. Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 27.02.2012 року у справі № 2-4224/11 (а.с. 80-83), залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Одеської області від 27.11.2012 року (а.с. 84-87) у задоволенні позову [PERSON] було відмовлено. У вказаних судових рішеннях, які є чинними станом на момент ухвалення судом рішення у цій справі, зокрема, встановлено, що [PERSON] особливо наполягав на вимогах відносно сараю "Б". Доводи [PERSON] відносно сараю в літ. "Б" та претензії до [PERSON] стосовно його знесення суд визнав необґрунтованими, безпідставними та такими, що спростовуються дослідженими в судовому засіданні доказами, в тому числі рішенням Київського районного суду м. Одеси від 5.12.2006 року, яким зобов'язано [PERSON] за свій рахунок обладнати проїзд з боку вул. Львівської до земельної ділянки, яка належить [PERSON], шляхом встановлення на місці сараю літ. "Б" зі сторони вул. Львівської воріт. Таким чином, судом було встановлено, що відповідачі - [PERSON] та [PERSON] не мають ніякого відношення до знесення сараю "Б", про що веде мову [PERSON] Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаними судовими рішеннями спростовуються твердження [PERSON] щодо знесення [PERSON] спірного сараю під літ. «Б». В порушення вимог ст. 60 ЦПК України позивач не надав суду належних доказів на підтвердження своїх доводів щодо цих обставин. Підсумовуючи вищенаведене, суд вважає позов [PERSON] необґрунтованим, не доведеним у судовому засіданні та таким, що не підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 88 ЦПК України судові витрати [PERSON] не відшкодовуються.

Outcome: dismissed