Jurisdiction: civil
Date: 2018-03-14 00:00:00

Позивач, ПАТ « КРЕДІ [PERSON]» звернувся із позовом до [PERSON] про стягнення матеріальної шкоди в розмірі 210 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що з 02.07.2012 року по 31.10.2016 року відповідач працював у відділенні №1 ПАТ « КРЕДІ [PERSON]» на посаді менеджера з обслуговування та кредитування приватних осіб. 09.03.2017 року Галицьким районним судом м. Львова було постановлено вирок по справі № 461/1067/17, яким [PERSON] було визнано винним у скоєні кримінальних правопорушень відносно клієнта [PERSON]. Таким чином, відповідач протиправно заволодів коштами роботодавця у розмірі 210 000,00 грн., завдавши йому матеріальної шкоди на вказану суму, у звязку з чим просив позов задоволити. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала в повному обсязі, дала пояснення аналогічні позовні заяві та просила позов задоволити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав, однак враховуючи складне матеріальне становище просив розстрочити виконання рішення суду про стягнення заборгованості на 275 місяців. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно ч.1 ст.16 ЦК України, кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Вироком Галицького районного суду Львівської області (справа № 461/1067/17) від 09.03.2017 року [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.1 ст. 361, ч.1,3 ст. 362, ч.1,2 ст.200, ч.1,3 ст. 191 КК України та призначено покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у банківській та фінансовій сфері строком на 3 роки та штрафу у розмірі 85000,00 грн. Частина 2 ст. 130 Кодексу законів про працю України передбачає, що при покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. В свою чергу пункт 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України чітко передбачає, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини установі у випадках, якщо шкоду завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Порядок застосування п. 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України для вирішення аналогічних спорів у порядку цивільного судочинства роз'яснено у [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 01.09.2015 року "Узагальнення про практику застосування судами законодавства, що регулює матеріальну відповідальність працівників за шкоду, заподіяну роботодавцю". Пункт 8 вказаного [PERSON] спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ передбачає, що "відповідно до законодавства працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, у випадку, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (пункт 3 частини першої статті 134 КЗпП). У пункті 10 Положення про матеріальну відповідальність робітників і службовців за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації, також зазначено, що робітники і службовці несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі, організації, коли шкоди завдано діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку. Для покладення відповідальності за пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП судам необхідно встановити не факт притягнення працівника до кримінальної відповідальності, а наявності в його діях складу злочину. Відповідальність працівника за пунктом 3 частини першої статті 134 КЗпП виникає за умови, що злочинний характер його діянь підтверджено у встановленому порядку вироком суду. Повна матеріальна відповідальність на цій підставі настає незалежно від виконуваної роботи або посади, яку обіймає працівник і від того, чи укладено з ним договір про взяття на себе повної матеріальної відповідальності. При розгляді справ за позовами про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, суди мають враховувати, крім постанови Пленуму ВСУ N 14, роз'яснення судам, викладені в постанові Пленуму ВСУ від 31 березня 1989 року N З "Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна". У пункті 9 постанови Пленуму ВСУ N 14 зазначено, що до позовних заяв про матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної діями працівника, які мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку (пункт 3 частини першої статті 134 КЗпП). повинні додаватись докази, які підтверджують, що вчинення працівником таких діянь встановлено у порядку кримінального судочинства. Матеріальна відповідальність у повному розмірі шкоди покладається і в тих випадках, коли шкода, заподіяна діями працівника, що мають ознаки діянь, переслідуваних у кримінальному порядку, але він був звільнений від кримінальної відповідальності у зв'язку зі спливом строку давності для притягнення до кримінальної відповідальності, або з інших підстав, передбачених законом." Таким чином, на підставі пункту 3 ч. 1 ст. 134 Кодексу законів про працю України відповідач зобов'язаний відшкодувати позивачу майнову шкоду у розмірі 210 000 (двісті десять тисяч)грн. 00 коп. Твердження відповідача [PERSON] про необхідність надання йому розстрочки виконання рішення суду про стягнення 21 000,00 грн. на 275 місяців не знайшли свого підтвердення в судовому засіданні, оскільки дане питання чітко регламентується ст. 435 ЦПК України, а саме за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. В свою чергу ч. 4 ст. 435 ЦПК України вказує, що вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім"ї , її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. В силу ч.5 цієї норми розстрочка та відстрочка виконання судового рішення не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення , ухвали, постанови. Ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" передбачає, що за наявності обставин, що ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим (хвороба сторони виконавчого провадження, відрядження сторони виконавчого провадження. стихійне лихо тощо), сторони мають право звернутися до суду, який розглядав справу як суд першої інстанції, із заявою про відстрочку або розстрочку виконання рішення. Рішення про розстрочку виконується в частині та у строки, встановлені цим рішенням. Отже, виходячи з аналізу вищевказаних ст. 435 ЦПК України та ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" розстрочка виконання рішення суду можлива: а) лише коли розгляд справи вже закінчений; б) для розстрочки виконання рішення суду необхідно надати судові докази обставин через які неможливе виконання рішення суду, зокрема наявність тяжкої хвороби самого боржника або членів його сім'ї з урахуванням матеріального стану Боржника, наявність стихійного лиха тощо (з цього приводу акцентуємо увагу суду, що жодного доказу наявності вищезгаданих обставин, що ускладнюють виконання рішення суду, як підстави для розстрочення виконання рішення суду. Відповідачем не надано. Більше того, ч. 1 ст. 625 Цивільного кодексу України прямо вказує, що Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання.); в) розстрочка виконання рішення суду не може перевищувати одного року з дня ухвалення такого рішення, тобто розстрочка виконання рішення суду не може перевищувати дванадцять місяців. Таким чином, враховуючи вимоги ст. 435 ЦПК України, ч. 1 ст. 33 Закону України "Про виконавче провадження" вимоги відповідача щодо розстрочки виконання рішення суду про стягнення 213150 грн. на 275 місяців є необгрунтованими та такими, що не відповідають вказаним нормам законодавства. У відповідності до ст. 141 ЦПК України суд стягує на користь позивача витрати, пов'язані зі сплатою ним за подачу позову у розмірі 3150,00 грн. судового збору. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved