Jurisdiction: civil
Date: 2017-03-22 00:00:00

25 липня 2016 року на розгляд до суду надійшов позов Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» (далі-ПАТ КБ «Приватбанк») до [PERSON] про передачу предмета іпотеки в управління іпотекодержателя та стягнення судових витратУ судовому засіданні представник позивача [PERSON], заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. На обгрунтування позовних вимог зазначив, що 20 липня 2006 року між банком і відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у сумі 68000,00 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у сумі 16,00 % річних, з кінцевим терміном повернення 19.07.2011 року. На забезпечення виконання зобовязань за цим кредитним договором між банком та [PERSON] було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав в іпотеку житловий будинок № 5 «а» по вул.Шевченко у м.Словянську. [PERSON] в порушення умов кредитного договору свої зобовязання за ним виконав частково. Рішенням Словянського міськрайонного суду Донецької області від 22.05.2012 р. було звернуто стягнення на предмет іпотеки, а саме житловий будинок № 5 «а» по вул.Шевченко у м.Словянську. Посилаючись на положення ст.34 Закону України «Про іпотеку», просив передати в управління ПАТ КБ «ПриватБанк» житловий будинок № 5 «а» по вул.Шевченко у м.Словянську та зобовязати [PERSON] повністю вивільнити від будь-яких осіб та їх майна предмет іпотеки, а також стягнути з відповідача судові витрати. Додатково зазначив, що положення Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» від 03.06.2014 р. не підлягають застосуванню до виниклих між сторонами правовідносин, оскільки ним накладено мораторій на стягнення майна, тобто відчуження без згоди власника, і в свою чергу не обмежено права іпотекодержателя щодо звернення до суду за захистом своїх прав. В такому випадку рішення суду не є відчуженням в розумінні Закону, а є лише дією, яка спрямована на реалізацію предмета іпотеки у майбутньому, після завершення мораторію. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлені позовні вимоги не визнав, просив відмовити у їх задоволенні у повному обсязі. На обгрунтування своєї позиції пояснив, що позивачем в порушення ст.ст.10, 60 ЦПК України не зазначено, з якою метою ставиться питання про передачу предмета іпотеки в управління банку, не наведено у позовній заяві та не підтверджено належними і допустимими доказами, що після ухвалення 22 травня 2012 року рішення суду про звернення стягнення на предмет іпотеки до теперішнього часу ПАТ КБ «ПриватБанк» вживав заходи для реалізації предмета іпотеки, що він чинить перешкоди в реалізації предмета іпотеки житлового будинку, використовує його для ведення господарської діяльності та отримання доходів, однак кошти на погашення заборгованості не направляє. Вважає, що надані позивачу права продажу вказаного предмету іпотеки є достатніми для захисту порушеного права банку як іпотекодержателя. Окрім того, доцільність застосування передачі майна в управління шляхом вилучення у нього спірного житлового будинку позивачем жодним чином не обгрунтована і не доведена. Також на теперішній час діє мораторій на примусове стягнення (відчуження без згоди власників) нерухомого житлового майна, під дію якого підпадає спірний предмет іпотеки. Щодо позовних вимог про вивільнення житлового будинку від осіб та майна зазначив, що ані договором іпотеки, ані положеннями Закону України «Про іпотеку» та іншими актами законодавства не передбачений такий обовязок іпотекодавця на період до реалізації предмету іпотеки. Також за ст.9 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» зупинено дію ст.40 Закону України «Про іпотеку» у частині виселення мешканців із житлових будинків та приміщень, переданих в іпотеку, щодо яких є судове рішення про звернення стягнення на такі обєкти. Вислухавши пояснення сторін, вивчивши матеріали справи і дослідивши надані докази, суд у межах заявлених позовних вимог (ст.11 ЦПК України) встановив наступне. З мотивувальної частини рішення Словянського міськрайонного суду від 22.05.2012 р., яке набрало законної сили 13 липня 2012 року, вбачається що 20 липня 2006 року між ЗАТ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № 19К. Виконання зобовязань за даним договором було забезпечене іпотечним договором від 20 липня 2006 року, згідно з яким предметом іпотеки є житловий будинок № 5 «а» по вул.Шевченко у м.Словянську /а.с.4-6/. Рішенням Словянського міськрайонного суду від 22.05.2012 р., яке набрало законної сили 13 липня 2012 року, в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 19К від 20.07.2006 р. в розмірі 238245,65 доларів США, звернуто стягнення на житловий будинок загальною площею 310,6 кв.м., житловою площею 159,7 кв.м., який розташований за адресою: Донецька область, м.Словянськ, вул.Шевченко, буд. 5 «а», шляхом укладення іпотекодержателем від свого імені договору купівлі-продажу на продаж предмета іпотеки будь-якій особі-покупцю. Отже, в судовому засіданні встановлено, що в порядкуст. 39 Закону України «Про іпотеку»на предмет іпотеки - будинок звернуто стягнення в судовому порядку та рішення суду не виконано. Відповідно до ст.34 Закону України «Про іпотеку», після прийняття рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки і з метою отримання продукції, плодів та доходів, забезпечення належного господарського використання переданого в іпотеку нерухомого майна згідно з його цільовим призначенням предмет іпотеки на підставі договору між іпотекодавцем і іпотекодержателем або рішення суду може бути переданий іпотекодержателю або іншій особі в управління на період до його реалізації у порядку, встановленому цим Законом. Управління майном здійснюється відповідно до законодавства та умов, визначених договором чи рішенням суду. Продукція, плоди і доходи, отримані в результаті управління предметом іпотеки, спрямовуються на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, якщо інше не встановлено договором або рішенням суду. Статтею 39 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначається заходи щодо забезпечення збереження предмету іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні. З аналізу наведених правових норм вбачається, що передача майна в управління не є безумовною в разі звернення стягнення на предмет іпотеки. Так, підставою передачі іпотечного майна в управління законодавець визначив, як наявність мети отримання продукції, плодів та доходів, так і необхідність в забезпеченні належного господарського використання іпотечного майна відповідно до його цільового призначення та з зазначенням умов управління відповідно до вимог Закону. Управління майном закріплене главою 70 ЦК України як окремий вид договірних зобов'язань. Так, за договором управління майном одна сторона (установник управління) передає другій стороні (управителю) на певний строк майно в управління, а друга сторона зобов'язується за плату здійснювати від свого імені управління цим майном в інтересах установника управління або вказаної ним особи (вигодонабувача) (ч. 1 ст. 1029 ЦК України). Цивільним кодексом України встановлено вичерпний перелік підстав виникнення відносин з управління майном, зокрема останнє може виникати із закону або договору управління майном. При цьому договір укладається за наявності волевиявлення власника майна. У разі не виявлення волі власника з причин, від нього незалежних, управління майном може виникати на підставі юридичного складу: адміністративного акту про створення управління (рішення суду, іншого компетентного органу) і договору, укладеного з управителем, що безпосередньо породжує управління майном. Таким чином, закріплений у цивільному законодавстві інститут управління майном передбачає договір як безпосередню підставу виникнення управління майном. З наведеної вище правової норми випливає, що рішення суду про передачу майна в управління має містити умови, на яких таке управління здійснюється. У звязку з цим суд приходить до обґрунтованого висновку, що банк вправі вимагати передання в управління вказаного обєкту нерухомості, а тому позовні вимоги про передачу в управління Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" нерухомості, щодо якої винесено рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки підлягають задоволенню. З матеріалів справи вбачається, що ПАТ КБ «Приватбанк» 03 червня 2016 року за № 30.1.0.0/2-2ВО направляв на адресу [PERSON] Вимогу про добровільне звільнення житлового будинку, загальною площею 310,60 кв. м, житловою площею 159,70 кв.м, що розташований за адресою: Донецька область, м. Словянськ, вул. Шевченка, буд. 5 а, разом з усіма членами сімї та іншими мешканцями (а.с.7-10). Тому суд не приймає до уваги посилання відповідача - на ті підстави, що позивачем не зазначено, яку продукцію він планує отримувати із житлового будинку, в якому він мешкає, банком не надані докази, що він неналежно використовує будинок, не зазначені умови управління будинком, які повинні бути зазначені у судовому рішенні, оскільки банк, при зверненні до суду з даним позовом, посилається на те, що у порушення вимогст. 34 Закону України «Про іпотеку»на його вимоги про передачу в управління на період реалізації предмету іпотеки, відповідач ухилився від добровільної передачі предмета іпотеки, що є необхідним для виконання рішення суду, на яке банк, як іпотекодержатель, після звернення стягнення на іпотечне майно, має право використовувати іпотечне майно для отримання доходів, які можуть бути спрямовані на задоволення забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя, щодо погашення заборгованості за кредитним договором №19 К від 20 липня 2006 року. Таким чином суд приходить до обґрунтованого висновку, що позовні вимоги про передачу предмета іпотеки в управління Публічному акціонерному товариству Комерційний банк "Приватбанк" на період його реалізації або повного виконання умов кредитного договору та зобовязання вивільнити будинок №5а по вул. Шевченка в м. Словянську, Донецької області підлягають задоволенню. Аналізуючи доводи відповідача в частині необхідності застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», суд визнає їх необґрунтованими, оскільки відповідно до пп.1 п.1 цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобовязань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є обєктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно, загальна площа такого нерухомого житлового майна (обєкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Таким чином, зазначена норма містить заборону відчуження без згоди власника нерухомого майна як предмета іпотеки, що не входить до складу позовних вимог. Відповідно до розяснень, що містяться у п.43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», про розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки, суд має врахувати таке. Згідно з ч.4 ст.9, ст.109 ЖК України, ст.ст.39-40 Закону України «Про іпотеку» виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення. При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно з ч.1ст. 88 ЦПК України„ Стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. У відповідності до п. 35 Постанови №10 Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах»: «вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положеннястатті 88 ЦПКта керуватися тим, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати».

Outcome: approved