Jurisdiction: civil
Date: 2017-06-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з зазначеним позовом, в якому просить суд: Визнати недійсними договір позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] Наліком Назімовичем та договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року, укладений між [PERSON], Товариством з обмеженою відповідальністю "Гірка-2" та [PERSON] Наліком Назімовичем і розподілити судові витрати. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 20.09.2011 року між [PERSON] та [PERSON] начебто було укладено договір позики, на умовах якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі еквівалентному 650 000 дол. США, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 20.09.2016 року. На виконання основного зобов'язання між [PERSON], ТОВ "Гірка-2" та боржником [PERSON] був укладений договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року за яким поручитель ТОВ «Гірка-2» зобов'язується відповідати перед [PERSON] за виконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань, що виникли з договору позики №1/09/11 від 20.09.2011 року. Позивач стверджує, що зазначені договори є фіктивними, оскільки насправді дані правочини не спрямований на реальне настання правових наслідків, а вчинені умисно з метою позбавлення позивача [PERSON] права на майно ТОВ «Гірка-2», який є співучасником зазначеного товариства і володіє часткою у розмірі 50% статутного капіталу,оскільки за статутом ТОВ «Гірка-2» право розпорядження майном товариства належить до виключної компетенції загальних зборів, які не проводяться з підстав того, що інший учасник ТОВ «Гірка-2» - [PERSON], який одночасно є директором товариства, в жовні 2016 року висловив намір щодо відчуження належної йому частки в статутному капіталі товариства і запропонував позивачу [PERSON] придбати його частку за суму коштів у розмірі 1 млн. дол. США, а після тривалої переписки з відповідачем щодо придбання належної відповідачу [PERSON] частки в статутному капіталі ТОВ «Гірка-2» і проведення з цього приводу загальних зборів учасників ТОВ «Гірка-2» і недосягнення згоди з цього приводу, на думку позивача, вирішив у інший спосіб позбавити позивача права на майно товариства, уклавши оспорювані фіктивні правочини. Представник позивача в судове засідання не зявився, надав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача чи його представника. Також через канцелярію суду від представника позивача надійшли письмові пояснення по справі в яких представник позивача посилається на зміст заяв [PERSON], поданих до Апеляційного суду Харківської області у рамках справи №640/20351/16 і рішення Апеляційного суду Харківської області від 01.06.2017 року, яким було скасовано рішення Київського районного суду міста Харків від 26.01.2017 року щодо солідарного стягнення з [PERSON] та ТОВ «Гірка-2» на користь [PERSON] суми коштів у розмірі 650 тис. дол. США. у звязку з невиконанням умов договору позики №1/09/11 від 20.09.2011 року та ухвалено нове рішення про відмову у задоволенні позову. Також представником позивача надано копію витягу з кримінального провадження №42017221080000034, внесеного до ЄДДР за заявою позивача [PERSON] за ознаками злочину передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України. Відповідачі [PERSON], [PERSON] та представник відповідача ТОВ «Гірка-2» у судове засідання не з»явились, про причини неявки не повідомили, заяв про розгляд справи у їх відсутність суду не подано, тому, суд ухвалив рішення провести заочний розгляд справи на підставі наявних доказів за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Згідно із ч. 2ст. 77 Цивільного процесуального кодексу, сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобовязані повідомляти суд про причини неявки в судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з'явилися в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 4ст. 169 Цивільного процесуального кодексу України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно із ч. 1ст. 224 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло заяви про розгляд справи за його відсутності або якщо повідомлені ним причини неявки визнані неповажними, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У відповідності до ч. 2ст. 197 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі якщо відповідно до положень цьогоКодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.. Суд, дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті,вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи, 20 вересня 2011 року між [PERSON] та [PERSON] Наліком Назімовичем було укладено договір позики, на умовах якого [PERSON] передав у борг [PERSON] грошові кошти в розмірі еквівалентному 650 000 доларів США за офіційним курсом продажу на міжбанківському валютному ринку України на день отримання грошей, а позичальник зобов'язався повернути позикодавцю таку ж суму грошових коштів у строк до 20.09.2016 року. На виконання основного зобов'язання між [PERSON], ТОВ "Гірка-2" та боржником [PERSON] був укладений договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року. Відповідно до п 1.1 Договору Поруки в порядку та на умовах, визначених цим Договором, поручитель ТОВ "Гірка-2" зобов'язується відповідати перед [PERSON] за виконання боржником [PERSON] своїх зобов'язань, що виникли з договору позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, укладеним між [PERSON] та [PERSON] Відповідно до п. 1.2 цього ж Договору, поручитель відповідає за боржника у обсязі, визначеному цим Договором, за умови невиконання або неналежного виконання боржником своїх зобов'язань за основним Договором. Згідно з п. 2.1. Договору поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року вбачається, що відповідальність поручителя перед кредитором обмежується необхідністю поверненням суми 650 000 дол. США. Надаючи правову оцінку правовідносинам сторін щодо наявності ознак фіктивності зазначених договорів позики та поруки, суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, правочин має вчинятися у формі, встановленій законом, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Стаття 234 ЦК України передбачає, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. Таким чином, визнання договору недійсним у зв'язку з його фіктивністю має свої особливості, а саме: у фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто сторони, укладаючи його, знають заздалегідь, що він не буде виконаний. Позивач, який вимагає визнання правочину недійсним, повинен довести, що учасники правочину не мали наміру створити правові наслідки на момент вчинення правочину, тобто тягар доказування фіктивності правочину покладається на позивача. Товариство з обмеженою відповідальністю "Гірка-2" було утворено 17.03.2009 року, шляхом виділу з Товариства з обмеженою відповідальністю "Гірка". Єдиним засновником зазначеного товариства на момент його створення був відповідач [PERSON] Назімович, який володів часткою у статутному капіталі у розмірі 60500,0 грн., що складало 100% статутного капіталу Товариства. За розподільчим балансом у власність ТОВ "Гірка-2" було передано нежитлові приміщення підвалу №№1-10, 1-го поверху №№1-9, І в літ. А-5 загальною площею 347,1 кв.м., які знаходяться за адресою: м. Харків, вул. Фрунзе, 1. При подальшій інвентаризації приміщень було змінено їх нумерацію і уточнено загальну площу та визначено, що приміщення, якими володіє ТОВ "Гірка-2", складається з приміщень підвалу №№34-1?34-10, 1-го поверху №І, №№32-1?32-5, №№32-7?32-9 в літ. А-4 (кафе), загальною площею 339,2 кв.м. За нотаріально посвідченим договором купівлі-продажу частки в статутному капіталі ТОВ "Гірка-2" від 05.10.2012 року, [PERSON] продав, а [PERSON] придбав частку в статутному капіталі ТОВ "Гірка-2" у розмірі 50% статутного капіталу. Зазначені обставини підтверджуються також і витягом з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань №1002151822 від 09.02.2017 року, відповідно до якого засновниками (учасниками) зазначеного товариства є: [PERSON] Назімович, який володіє часткою у статутному капіталі у розмірі 30\~250,0 грн., що складає 50% статутного капіталу ТОВ "Гірка-2"; [PERSON], який володіє часткою у статутному капіталі у розмірі 30\~250,0 грн., що складає 50% статутного капіталу ТОВ "Гірка-2". Відповідно до ст. 15 діючої редакції Статуту ТОВ "Гірка-2", до якої до компетенції Загальних зборів учасників Товариства належить питання затвердження договорів (угод), укладених на суму, що перевищує 25 000,0 грн. за кожною окремою угодою; затвердження будь-яких угод або змін до діючих угод щодо нежитлового приміщення підвалу №№34-1?34-10, 1-го поверху №І, №№32-1?32-5, №№32-7?32-9 в літ. А-4 (кафе), загальною площею 339,2 кв.м., які розташовані по вул. Фрунзе, 1 у м. Харкові. Матеріалами справи, зокрема копією нотаріально посвідченого договору оренди нежитлових приміщень, посвідчений 29.12.2016 року приватним нотаріусом ХМНО [PERSON], реєстровий №12422, шляхом викладення його в новій редакції від 14.04.2010 року підтверджується, що орендарем належних ТОВ «Гірка-2» нежитлових приміщень, розташованих по вул. Фрунзе, 1 у м. Харкові є ТОВ фірма «Спас». Строк оренди визначено до 29.12.2016 року. Також судом встановлено, що в період часу жовтень-грудень 2016 року між [PERSON] та [PERSON], як учасниками ТОВ «Гірка-2» та директорами ТОВ «Гірка-2» і ТОВ фірма «Спас» відповідно, відбулося листування з приводу бажання відповідача [PERSON] до відчуження належної йому частки у статутному капіталі ТОВ «Гірка-2» за кошти у розмірі 1 млн. дол. США і виходу з цих підстав зі складу учасників товариства, проведення загальних зборів товариства, звіту директора, вирішення питання щодо подальшої оренди належних товариству приміщень та з інших питань. Здійснений судом аналіз змісту даного листування свідчить про намір [PERSON] до обмеження у володінні і користуванні майном ТОВ «Гірка-2», розташованим у м. Харкові по вул. Фрунзе, 1. Відповідно до заяви про визнання обставин, складеної директором ТОВ «Гірка 2» [PERSON] і адресованої судді Апеляційного суду Харківської області Коваленко І.П. в рамках розгляду справи №640/20351/16, директор ТОВ «Гірка-2» [PERSON] підтверджує наявність боргових зобовязань [PERSON] перед [PERSON], встановлених у договорі позики №1/09/11 від 20.09.2011 року, а саме: зобовязання повернути грошові кошти у розмірі еквівалентному 650 тис. дол. СШАза курсом продажу на міжбанківському валютному ринку України до 20.09.2016 року. Також директор ТОВ «Гірка-2» [PERSON] підтверджує факт укладання договору поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року та його зміст. Згідно копії нотаріально-посвідченої заяви [PERSON] від 17.05.2017 року, реєстровий №411, адресованих судді Апеляційного суду Харківської області Коваленко І.П. в рамках розгляду справи №640/20351/16, [PERSON] також підтверджує факт укладання та зміст договорів позики №1/09/11 від 20.09.2011 року і поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року. Відповідно до змісту рішення Апеляційного суду Харківської області від 01.06.2017 року по справі №640/20351/16-ц, вбачається, що оригінали договорів позики та поруки були втрачені, у звязку з чим представник позивача звертався до правоохоронних органів. При цьому, судом апеляційної інстанції було встановлено, що згідно гарантійного листа/заяви від 04.10.2012 року вбачається, що [PERSON], який діяв на підставі довіреності від [PERSON], з метою підтвердження досягнутих домовленостей з питань продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Гірка-2» та в межах наданих йому повноважень надав [PERSON] гарантію щодо майна ТОВ «Гірка-2», а саме, що ТОВ «Гірка-2» станом на час надання цієї гарантії не обтяжене будь-якими довгостроковими чи короткостроковими грошовими чи іншими повязаними з ними зобовязаннями. Також суд встановив, що із копій договорів вбачається, що ці договори датовані 20.09.2011 року, однак данні позичальника [PERSON] зазначені згідно паспорту, виданого 24.04.2012 року. Зазначені обставини знайшли своє підтвердження і в ході розгляду даної справи. Відповідно до ч. 3 ст. 61 ЦПК України, обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Таким чином, суд вважає, що оскільки зазначені обставини було встановлено рішенням Апеляційного суду Харківської області від 01.06.2017 року в рамках розгляду справи №640/20351/16, а також вони знайшли своє підтвердження при оцінці судом доказів по даній справи, додатковому доказуванню вони не підлягають та є обовязковими для суду під час розгляду даної справи. Оскільки судом апеляційної інстанції під час розгляду справи №640/20351/16 було задоволено апеляційну скаргу [PERSON], як особи, яка не приймала участі у справі в суді першої інстанції, то суд приходить до висновку, що не підлягають додатковому встановленню і доведенню обставини, які можуть свідчити про порушення прав позивача укладанням оспорюваних договорів. Фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаний. При вчиненні фіктивного правочину сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. При чому такі цілі можуть бути протизаконними, або фіктивний правочин може взагалі не мати правової мети. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків, незалежно від того, в якій формі він вчинений, його нотаріального посвідчення та державної реєстрації. При фіктивному правочині у сторін правочину відсутній намір створити ті правові наслідки, які задекларовані у правочині. Тобто волевиявлення учасників правочину не відповідає їх дійсній волі. Ознаками фіктивності договору є: наявність зовнішньої форми правочину, що фіксує удавані наміри сторін; відсутність у сторін дійсного наміру створити наслідки, які зумовлювалися у цьому правочині. Фіктивний правочин є нікчемний, оскільки особи, що вчиняють його, не мають на увазі і не бажають настання правових наслідків, які могли б виникнути внаслідок здійснення правочину такого типу. Зважаючи на встановлені в ході розгляду справи обставини та докази у їх підтвердження, суд приходить до висновку, що оспорюванні договір позики 1/09/11 від 20.09.2011 року і договір поруки №1п/09/11 від 20.09.2011 року за своєю правовою природою є недійсними правочинами, оскільки містять всі ознаки, які притаманні фіктивним правочинам: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників;свідомий намір невиконання зобовязань договору;приховування справжніх намірів учасників правочину. Відтак, укладення договорів, які за своїм змістом суперечать вимогам закону, оскільки не спрямовані на реальне настання обумовлених ними правових наслідків, є порушенням частин першої та пятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання їх недійсними відповідно до статті 234 ЦК України. За таких обставин, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позову та визнання оспорюваних договорів недійсними, з підстав їх фіктивності. Виходячи з положень ст. 88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею та документально підтверджені судові витрати. Таким чином, витрати по сплаті судового збору покладаються в рівних частках на відповідачів.

Outcome: approved