Jurisdiction: civil
Date: 2014-05-19 00:00:00

У вересні 2013 року ПАТ КБ «ПриватБанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованності по кредиту посилаючись на те, що 04.06.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем укладений кредитний договір № DNХRRZ01510356, згідно з яким останній отримав кредит на загальну суму 5457,33 грн. на строк 10 місяців з кінцевим терміном повернення 03.04.2009 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік. Оскільки боржник [PERSON] належним чином не виконує свої зобов'язання по кредитному договору, позивач просив суд стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором, яка станом на 11.09.2013 року становить 28858,63 грн., яка складається з заборгованості: по кредиту в сумі 5457,33 грн.; по відсоткам за користування кредитом в сумі 3,44 грн.; з пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 21547,45 грн., а також відповідно до п.5.3. «Умов та правил надання банківських послуг» з штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 1350,41 грн. (а.с.2-3). Рішенням Магдалинівського районного суду Дніпропетровської області від 07 лютого 2014 року в задоволенні позовних вимог відмовлено (а.с.45-48). В апеляційній скарзі (а.с.52-55) ПАТ КБ «ПриватБанк» просить рішення суду скасувати, як необґрунтоване і ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, ухвалите нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги: - згідно з ч.3 ст.267 ЦК України суд може застосувати строк позовної давності лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення, а тому застосування судом ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів» є необґрунтованим; - висновок суду, що Умови надання споживчого кредиту фізичним особам не є невід'ємною частиною укладеного між сторонами договору, не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки відповідач своїм підписом на заяві підтвердив свою згоду із тим, що заява та «Умови надання споживчого кредиту фізичним особам» складає між сторонами кредитно-заставний договір та термін позовної давності встановлюється тривалістю в 5 років. Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги і вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів вважає, що скарга є обґрунтованою і підлягає задоволенню з наступних підстав. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції встановив, що між сторонами укладено кредитний договір; позичальником було пропущено строк позовної давності при зверненні до суду з позовом про стягнення заборгованості з відповідача по договору. Колегія суддів вважає, що такий висновок суду першої інстанції відповідає вимогам закону та матеріалам справи. Відповідно до ч.1 ст.257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч.4 ст.267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Як вбачається зі справи, відповідач в суді першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності не звертався. Відмовляючи банку у позові до відповідача, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до п.31 постанови № 5 Пленуму ВСУ з розгляду цивільних та кримінальних справ від 30.03.2012 року на підставі п.7 ч.11 ст.11 Закону України "Про захист прав споживачів" позовна давність за позовом про повернення споживчого кредиту застосовується незалежно від наявності заяви сторони у спорі. Разом з тим, відповідно до висновків Верховного Суду Ураїни, викладених в постанові від 20.11.2013 року, п.7 ч.11 ст.11 Закону України «Про захист прав споживачів», яким кредитодавцю забороняється вимагати повернення споживчого кредиту, строк давності якого минув, стосується позасудового порядку повернення споживчого кредиту і спрямований на те, щоб встановити судовий контроль за вирішенням таких вимог кредитодавця з метою захисту прав споживача як слабшої сторони договору споживчого кредиту. Відповідно до ч.1 ст.360-7 ЦПК України рішення Верховного Суду України, прийняте за наслідками розгляду заяви про перегляд судового рішення з мотивів неоднакового застосування судом (судами) касаційної інстанції одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах, є обов'язковим для всіх суб'єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить зазначену норму права, та для всіх судів України. Тому рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню у зв'язку з неправильним застосуванням норм матеріального права з ухваленням нового рішення про задоволення позову. Згідно ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. З матеріалів справи вбачається, що 04.06.2008 року між ПАТ КБ "Приватбанк" та відповідачем укладений кредитний договір № DNХRRZ01510356, згідно з яким останній отримав кредит на загальну суму 5457,33 грн. на строк 10 місяців з кінцевим терміном повернення 03.04.2009 року зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 0,12 % на рік, шляхом подання заяви про надання кредиту та про погодження з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам (Розстрочка)(Стандарт)» та отримання кредитної картки банку (а.с.7,8-12). Згідно з розрахунком банку станом на 11.09.2013 року заборгованість за кредитним договором становить 28858,63 грн., в тому числі: заборгованість по кредиту в сумі 5457,33 грн., по відсотках за користування кредитом в сумі 3,44 грн., з пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 21547,45 грн., з штрафу (фіксована частина) в сумі 500,00 грн. та штрафу (процентна складова) в сумі 1350,41 грн. (а.с.4-5). Як вбачається з цього розрахунку, з квітня 2009 року відповідач платежів з повернення кредиту не здійснює. Отже з позовом 30 вересня 2013 року банк звернувся до суду з пропуском строку позовної давності. Відповідач в суді першої інстанції з заявою про застосування строку позовної давності до суду першої інстанції не звертався. Відповідач про розгляд справи в суді апеляційної інстанції повідомлений 06.03.2014 року (а.с.88), 21.03.2014 року (а.с.98), 11.04.2014 року (а.с.107), до суду апеляційної інстанції не з'явився, заперечення на апеляційну скаргу до апеляційного суду не надав. Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Пояснення відповідача в суді першої інстанції щодо неотримання кредиту з посилання на відбуття покарання за вироком суду не можуть бути прийняті до уваги. Як вбачається зі справи, в кредитній справі банку наявний паспорт на ім'я [PERSON], [INFO], виданий Магдалинівським РВ УМВС України в Дніпропетровській області 24.12.2002 року (а.с.13), на цей час відповідачем в суді першої інстанції надано паспорт, отриманий ним 15.11.2011 року (а.с.30). Разом з тим, згідно з відомостями, наданими УІАЗ ГУМВС України в Дніпропетровській області на запит апеляційного суду, [PERSON] на час укладення кредитного договору під вартою не знаходився (а.с.105). Відповідно до ч.1 ст.60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач доказів неотримання кредиту суду не надав, надані банком докази не спростував. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги банку про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором підлягають задоволенню частково, а саме в частині стягнення заборгованості по кредиту в сумі 5457,33 грн., по відсотках за користування кредитом в сумі 3,44 грн. та з пені за несвоєчасне виконання зобов'язань за кредитним договором в сумі 21547,45 грн. Як вбачається з матеріалів справи, банком заявлені позовні вимоги про стягнення пені та штрафів (а.с.2-3). Згідно з «Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка»)(«Стандарт»)» (а.с.8-12), з якими відповідач ознайомлений при укладенні кредитного договору (а.с.7), пеня на підставі п.5.1. сплачується за невиконання п.3.2.2 та п.3.2.3. за непогашення кредиту та за несплату відсотків, а штрафи сплачуються на підставі п.5.3. при порушенні позичальником строків платежів більш ніж на 30 днів. Отже за умовами кредитного договору відповідач сплатити за непогашення кредиту та за несплату відсотків пеню за кожний день прострочки платежів, а також через 30 днів після непогашення кредиту та несплати відсотків сплатити штрафи. Тобто за одні і ті ж порушення умовами кредитного договору передьачено подвійну відповідальність позичальника за непогашення кредиту та за несплату відсотків. З огляду на це колегія суддів вважає, що позовні вимоги в частині стягнення штрафів не підлягають задоволенню. У зв'язку з викладеним і

Outcome: partial