Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-25 00:00:00

14.05.2018 року позивач АТ КБ «ПриватБанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] про виселення. 20.11.2018 року позивач уточнив позовні вимоги звернувшись до суду із позовом до [PERSON], [PERSON] (яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON]), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON]) про виселення. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що 30.10.2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність будинок, житловою площею 48,00 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 24.01.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. та зареєстрований у державному реєстрі під № 139. Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 21.05.2018 року змінено найменування позивача на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Зазначають, що після набуття права власності на вищевказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які підлягають виселенню без надання іншого житлового приміщення з житлового будинку з господарчими будівлями та спорудами, 48,00 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Вказують, що позивачем на адресу відповідачів було направлено письмову претензію про добровільне звільнення приміщення та зняття з реєстраційного обліку, однак вимоги позивача було проігноровано та вказана нерухомість не була передана позивачу у вільне користування, а тому у позивача не залишилось іншого вибору, окрім звернення до суду за захистом своїх порушених прав. Просять виселити громадян [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], які проживають в житлового будинку, що розташований за адресою: [ADDRESS], зі зняттям з реєстрації з місця проживання у виконавчому комітеті Перебиковецької сільської ради Хотинського району, Чернівецької області та стягнути судові витрати. Згідно ч. 5 ст. 279 ЦПК України справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотань про розгляд справи із повідомленням сторін та заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін до суду не надходило. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що 30.10.2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки отримав у власність житловий будинок, 48,00 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі договору іпотеки від 24.01.2007 року, що посвідчений приватним нотаріусом Хотинського районного нотаріального округу Чернівецької області Мартинюк С.А. та зареєстрований у державному реєстрі під № 139. Із матеріалів справи вбачається, що Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» є правонаступником прав та обов'язків Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» у зв'язку з чим на підставі рішення загальних зборів акціонерів від 21.05.2018 року змінено найменування позивача на Акціонерне товариство Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Згідно матеріалів справи, встановлено, що після отримання права власності на житловий будинок з належними до нього господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS], позивач намагався отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація та проживання у ньому наступних осіб: [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON]. Позивач в обґрунтування позовних вимог посилається на те, що на адресу відповідачів було направлено письмову претензію про добровільне звільнення житлового будинку та зняття з реєстраційного обліку, однак вимоги позивача було проігноровано та вказана нерухомість не була передана позивачу у вільне користування. Проте, матеріали справи не містять доказів про те, що вище вказана претензія була отримана відповідачами. Крім того, з інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна щодо обєкта нерухомого майна № 111176014 від 19.01.2018 року вбачається, що державним реєстратором 31.10.2016 року на звернення позивача ПАТ КБ «ПриватБанк» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки, зареєстровано право власності на житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями та спорудами, що розташовані за адресою: [ADDRESS] за Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПРИВАТБАНК». Звернення стягнення на предмет іпотеки відбулося 30.10.2016 року ПАТ КБ «ПРИВАТБАНК» в порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки. Згідно довідки № 137 від 02.07.2018 року виконкому Перебиковецької сільської ради Хотинського району, Чернівецької області, яка за клопотанням позивача була витребувана судом, вбачається, що в житловому будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS]., зареєстровані такі особи: [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], [PERSON], [INFO], яких позивач посилаючись на ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» просить виселити з вищевказаного приміщення. Так, згідно ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Проте, Верховний Суд України у постанові від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 (Постанова № 6-197цс16) зробив правовий висновок, згідно з яким за змістом частини другої статті 40 Закону N 898-IV та частини третьої статті 109 ЖК УРСР (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов'язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК УРСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Таким чином, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Проте, на підтвердження доказів, що житловий будинок з належними до нього будівлями та спорудами, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] був придбаний за рахунок кредиту позивачем суду не надано. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Разом з тим, з усталеної практики Верховного Суду України вбачається, що у такому випадку необхідно захистити права колишнього власника, застосувавши положення статті 109 ЖК УРСР, яка передбачає можливість виселення попереднього власника лише з наданням іншого житлового приміщення. Згідно з рішенням Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, як дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб'єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття "майно" в першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (стаття 4 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров'я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов'язком держави. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Аналогічний припис закріплений у частині першій статті 10 ЦПК України. Елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоб виключити ризик свавілля. Законом України від 22 вересня 2011 року N 3795-VI "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг" (Закон № 3795-VІ) внесено зміни до статті 109 ЖК УРСР, згідно з якими виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Так, громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Проте, як встановлено судом, позивач обгрунтовуючи заявлені вимоги, не зазначив обставин, за яких підстав було укладено вказаний Договір іпотеки між ним як Іпотекодержателем та Іпотекодавцем (Іпотекодавцями) та чиї зобов'язання, за яким кредитним договором, у даному випадку забезпечував Іпотекодавець (Іпотекодавці). Крім того, позивачем також суду не надано і доказів того, що спірний житловий будинок був придбаний за кредитні кошти, та жодним чином це не підтверджено. Між тим, із матеріалів справи встановлено, що право власності у попередніх власників ([PERSON]) даного житлового будинку виникло 17.01.2007 року на підставі договору купівлі-продажу ВЕМ/017462 від 12.01.2007 року, який посвідчений приватним нотаріусом Хотинського нотаріального округу Мартинюк С.А., що підтверджується копією Витягу з Реєстру прав власності на нерухоме майно № 12082114, тобто до укладення іпотечного договору. Так, в усталеній практиці Верховного Суду України при розгляді вказаної категорії справ, у тому числі й у постановах від 22 червня 2016 року у справі N 6-197цс16 (Постанова № 6-197цс16) від 21 грудня 2016 року у справі N 6-1731цс16 (Постанова № 591/3480/15-ц, 6-1731цс16), роз'яснено порядок застосування статті 40 Закону N 898-IV та статті 109 ЖК УРСР. Зазначено, що частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Ти самим, зроблено висновок про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону N 898-IV, так і норма статті 109 ЖК УРСР. Однак, позивачем в обгрунтування позовних вимог не доведено, що майно було придбане відповідачами за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Відповідно до вимог ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Таким чином, аналізуючи зазначені норми закону, повно та всебічно з'ясувавши вищевказані обставини, які стосуються предмету доказування, та оцінивши належність, допустимість, достовірність наданих сторонами у справі доказів, суд вважає, що позов АТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON], [PERSON] (яка діє в своїх інтересах та в інтересах неповнолітнього [PERSON]), [PERSON], [PERSON], [PERSON] (яка діє від свого імені та в інтересах малолітніх дітей: [PERSON], [PERSON]) про виселення задоволенню не підлягає. Статтею 141 ЦПК України визначено порядок розподілу судових витрат між сторонами. У зв'язку з відмовою позивачу АТ КБ «ПРИВАТБАНК» в задоволенні позовних вимог відповідно до ст. 141 ЦПК України понесені нею судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed