Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до Публічного акціонерного товариства "Комерційний Банк "Стандарт", Товариства з обмеженою відповідальністю "Фінансова компанія "Сіагал" та [PERSON] з вимогою визнати недійсними: договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 16.06.2011р. між ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" (Первісний кредитор) та ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" (Новий кредитор), нотаріально посвідчений 30.05.2014р.і зареєстрований в реєстрі за № 621 та договір про відступлення прав вимоги за договором іпотеки від 16.06.2011р. між ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" (Первісний кредитор) та [PERSON] (Новий кредитор), нотаріально посвідчений 30.05.2014р. і зареєстрований в реєстрі за № 622. Свої позовні вимоги мотивує тим, що іпотечний договір нерозривно пов?язаний із зобов?язанням, виконання якого він забезпечує, саме тому відступлення права вимоги за іпотечним договором відбувається за умови одночасного відступлення права вимоги за основним зобов?язанням. На [PERSON] та ТОВ "Фінансову Компанію "Сіагал" право вимоги за основним зобов?язанням - кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р., укладений між нею і ПАТ "[PERSON] Аваль", не відступалось, договір про відступлення прав вимоги за цим кредитним договором між ними не укладався. Відступлення права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. відповідно до ст.512 ЦК України повинно відбуватися на підставі договору про таке відступлення. Укладені відповідачами 30.05.2014р. договори комісії №300514/1 і №300514/2 та акти приймання-виконання від 30.05.2014р. за цими договорами не підтверджують відступлення права вимоги за кредитним договором, оскільки відповідно до ст.512 ЦК України не є договорами про відступлення права вимоги. Оскільки договори про відступлення прав за договором іпотеки від 16.06.2011р. між відповідачами укладені без одночасного укладення договору про відступлення прав за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р., тому вважає, що вони укладені з порушенням вимог законодавства України. Просить позов задоволити. В судовому засіданні представники позивача позовні вимоги підтримали повністю, пояснення дали аналогічні викладеним в позовній заяві та до письмових поясненнях по справі. Просить позов задовольнити. Представники відповідачів ПАТ «Комерційний Банк «Стандарт» та ТзОВ «Фінансова компанія «Сіагал», у судове засідання не зявилися, про причини своєї неявки суд не повідомили, хоча належним чином були повідомленні про день, час та місце слухання справи, а тому суд вважає, що справу слід слухати у їх відсутності на підставі наявних у справі даних чи доказів, достатніх для постановлення рішення. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав, заперечували проти його задоволення, посилаючись на те, що договори про відступлення прав вимоги за договором іпотеки укладені відповідно до вимог законодавства і є дійсними, оскільки [PERSON] відступлено право вимоги за договором іпотеки та кредитним договором на підставі договорів комісії від 30.05.2014р. та акту приймання-передачі від 30.05.2014р. та правомірність відступлення права вимоги на [PERSON] встановлено судами під час розгляду справи №465/1120/15-ц. Крім цього про відступлення прав вимоги за кредитним договором та договором іпотеки позивача належним чином проінформували в 2014 році. Тому просить відмовити позивачу у задоволенні його позовних вимог. Заслухавши пояснення представників позивача, представника відповідача [PERSON] [PERSON], дослідивши подані сторонами документи і матеріали, всебічно і повно зясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, обєктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до\~ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини громадянина захищаються судом та відповідно до вимог чинного цивільного процесуального законодавства України кожній особі гарантується право звернення безпосередньо до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 16.06.2011 року позивач [PERSON] уклала з ВАТ "[PERSON] Аваль" кредитний договір №014/7299/82/240033 про отримання кредиту та договір іпотеки, відповідно до якого передала банку, як іпотекодержателю, в іпотеку нерухомість - квартири №2 і №2"а" в будинку №39 по вул.Котляревського у м.Львові. Цей договір іпотеки забезпечує виконання зобов?язань за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. 30.05.2014р. ПАТ "[PERSON] Аваль" і ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" уклали договір відступлення права вимоги, за яким ПАТ "[PERSON] Аваль" відступив своє право вимоги за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт". В той же день, 30.05.2014р., ПАТ "[PERSON] Аваль" і ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" у зв?язку з укладенням договору відступлення прав вимоги від 30.05.2014р. за кредитним договором уклали договір відступлення права вимоги за договором іпотеки, за яким ПАТ "[PERSON] Аваль" відступив своє право вимоги за договором іпотеки від 16.06.2011р. ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт". 30.05.2014р. [PERSON] уклав з ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" договір комісії №30051/1, за умовами якого (п.1.1) фінансова компанія зобов?язувалась за плату вчинити за рахунок [PERSON] та від свого імені правочини щодо набуття права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. та договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та ПАТ "[PERSON] Аваль". 30.05.2014р. ТОВ "Фінансова компанія "Сіагал" уклало з ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" договір комісії №30051/2, за умовами якого (п.1.1) банк зобов?язувався за плату вчинити за рахунок фінансової компанії та від свого імені правочини щодо набуття права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. та договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та ПАТ "[PERSON] Аваль". 30.05.2014р. ПАТ "Комерційний банк "Стандарт" уклав з ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного між Позивачем і ВАТ "[PERSON] Аваль" від 16.06.2011р.. Цей договір про відступлення права вимоги нотаріально посвідчений. В п.1.1. цього Договору зазначено, що його укладено у зв?язку з підписанням сторонами акту прийму-передачі права вимоги від 30.05.2014р. до договору комісії №300514/2 від 30.05.2014р. на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитними договорами, згідно з яким ПАТ "Комерційний банк "Стандарт" було відступлено (передано) право вимоги ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" за кредитним договором №014/7299/82/24033 від 16.06.2011р., укладеного між ВАТ "[PERSON] Аваль" і [PERSON] 30.05.2014р. ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" уклало з [PERSON] договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки, укладеного між Позивачем і ВАТ "[PERSON] Аваль" від 16.06.2011р. Цей договір про відступлення права вимоги нотаріально посвідчений. В п.1.1. цього Договору зазначено, що його укладено у зв?язку з підписанням сторонами акту прийму-передачі права вимоги від 30.05.2014р. до договору комісії №300514/1 від 30.05.2014р. на вчинення правочинів щодо придбання права вимоги за кредитним договором, згідно з яким ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" було відступлено (передано) право вимоги [PERSON] за кредитним договором №014/7299/82/24033 від 16.06.2011р., укладеного між ВАТ "[PERSON] Аваль" і [PERSON] Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов'язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Частиною 2 цієї ж статті ЦК України встановлено, що підставами виникнення цивільних прав та обов'язків, зокрема, є: договори та інші правочини. Статтею 12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. У відповідності до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою ст. 203 цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 203\~ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Пунктом 7 Постанови Пленуму ВСУ № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» передбачено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. У пункті 8 вище згаданої постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~06.11.2009\~року №\~9 міститься роз'яснення про те, що відповідно до частини першої статті 215\~ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) на момент вчинення правочину вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України. Частина 1 ст.24 Закону України "Про іпотеку" передбачає, що відступлення прав за іпотечним договором здійснюється без необхідності отримання згоди іпотекодавця, якщо інше не встановлено іпотечним договором, і за умови, що одночасно здійснюється відступлення права вимоги за основним зобов'язанням. Частиною 5 ст.3 Закону України "Про іпотеку" визначено, що іпотека має похідний характер від основного зобов'язання і є дійсною до припинення основного зобов'язання або до закінчення строку дії іпотечного договору. Стаття 512 ЦК України передбачає підстави заміни кредитора в зобов?язанні, зокрема: 1) передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги); 2) правонаступництва; 3) виконання обов'язку боржника поручителем або заставодавцем (майновим поручителем); 4) виконання обов'язку боржника третьою особою. 5) в інших випадках, встановлених законом. У частині 1 ст.513 ЦК України вказано, що правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. \~ \~ \~ \~Таким чином, законодавством України передбачено, що передача кредитором своїх прав іншій особі є договірною передачею вимог первісного кредитора новому кредиторові та відбувається на підставі укладеного між ними правочину (договору). \~ \~ \~ \~Судом також встановлено, що відступлення права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/24033 від 16.06.2011р., укладеного між ВАТ "[PERSON] Аваль" і [PERSON], було здійснено лише один раз за договором відступлення права вимоги від 30.05.2014р., укладеного між ПАТ "[PERSON] Аваль" і ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт", право вимоги відступлено на ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт". Доказів того, що укладались договори про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/24033 від 16.06.2011р. на ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" та [PERSON] сторони не надали. \~ \~ \~ \~Суд не приймає до уваги твердження представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що на [PERSON] на перейшло право вимоги на підставі укладеного договору комісії №300514/1 від 30.05.2014р. та акту приймання-передачі від 30.05.2014р., оскільки: -Стаття 1011 ЦК України передбачає, що за договором комісії одна сторона (комісіонер) зобов'язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Відповідно до п.1.1 договору комісії №30051/1 ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" зобов?язувалась за плату вчинити за рахунок [PERSON] та від свого імені правочини щодо набуття права вимоги до [PERSON] за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. та договором іпотеки, укладеним між [PERSON] та ПАТ "[PERSON] Аваль". На виконання цього договору ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" уклала 30.05.2014р. з [PERSON] тільки договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16.06.2011р. -Договір комісії за своєю правовою природою не є договором про відступлення права вимоги, як це передбачає п.1 ч.1 ст.512 ЦК України. -Акт прийому-передачі права вимоги від 30.05.2014р. до договору комісії №300514/1 від 30.05.2014р., на який посилається відповідач [PERSON] та який вказаний у п.1.1. договору про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.05.2014р. як документальне підтвердження відступлення ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" [PERSON] права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. відповідно до п.1 ч.1 ст.512 і ст.513 ЦК України не є правочином (договором) про відступлення права вимоги. Крім того, ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" також не набула статусу нового кредитора в зобов?язаннях за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. і відповідно не могла відступати це право вимоги, оскільки 30.05.2014р. уклала з ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" лише договір про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16.06.2011р. Договір про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р. від ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" на ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" не укладала, хоча договором комісії №300514/2 від 30.05.2014р. необхідність укладення такого договору передбачено. Крім того, суд враховує, що зобов?язання за договором з третьою особою, яку укладає комісіонер на виконання договору комісії зобов?язання виникають у нього, а не у комітента. Для того, щоб комітент мав право вимагати від третьої особи виконання зобов?язань за договором, комісіонер повинен відступити йому своє право вимоги до третьої особи. Ці положення передбачено ч.2 і 4 ст.1016 ЦК України. Таким чином, договори про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 30.05.2014р. між ПАТ "Комерційний Банк "Стандарт" і ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" та між ТОВ "Фінансова Компанія "Сіагал" і [PERSON] укладено не одночасно з договорами про відступлення права вимоги за кредитним договором №014/7299/82/240033 від 16.06.2011р., зобов?язання за яким забезпечував іпотечний договір, а отже з порушенням вимог ч.5 ст.3 Закону України "Про іпотеку". Крім того, суд приймає до уваги, що договір іпотеки має похідний характер від основного зобов'язання, яке він забезпечує і право вимоги за ним не може бути передано без передачі права вимоги за основним зобов?язанням. Пояснення представника відповідача [PERSON] [PERSON] про те, що правомірність відступлення права вимоги на нього встановлено під час розгляду цивільної справи №465/1120/15-ц, не можуть бути прийняті судом, оскільки відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Як вбачається з долучених до справи копій ухвали Колегія суддів судової палати у цивільних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05.04.2017р. по справі №465/1120/15-ц та рішення Колегії суддів судової палати у цивільних справах Апеляційного суду Львівської області від 25.07.2017р. по справі №465/1120/15-ц суди розглядали позов [PERSON] про визнання недійсним договору іпотеки від 16.06.2011р., а також зустрічний позов [PERSON] про звернення стягнення на майно шляхом набуття права власності. Однак суди не розглядали вимог про визнання недійсним договорів від 30.05.2014р. про відступлення права вимоги за договором іпотеки від 16.04.2011р. Стосовно цих договорів, як зазначено в ухвалі від 05.04.2017р. та рішенні від 25.07.2017р. суди виходили з того, що ці правочини не були оспорені сторонами та відсутні рішення суду про їх недійсність, а отже відповідно до ст.204 ЦК України діє презумпція правомірності правочину доки його недійсність прямо не буде встановлена законом або якщо він не буде визнаний судом недійсним. Тому суд приходить до висновку, що заперечення представника відповідача [PERSON] [PERSON] є необґрунтовані, представником не надано належних, достатніх та допустимих доказів на спростування позову, тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. У ст. 216 ЦК України зазначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що повязані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов'язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно з ст.\~236\~ЦК України правочин є недійсним з моменту його вчинення та не породжує тих юридичних наслідків, задля яких укладався, у тому числі не породжує переходу права власності до набувача. Відповідно до ч. 2 ст.\~16\~ЦК України способом захисту цивільного права та інтересів є визнання правочину недійсним. Суд може захистити цивільне право і інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом.. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим . Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права .\~Судове рішення\~має відповідати\~завданню цивільного\~судочинства,\~визначеному цим\~Кодексом. При\~виборі і\~застосуванні норми\~права до\~спірних правовідносин\~суд враховує\~висновки щодо\~застосування відповідних\~норм права,\~викладені в\~постановах Верховного\~Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно зясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. З урахуванням вищевказаного, аналізуючи зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, приймаючи до уваги пояснення представників позивача та представника відповідача [PERSON] [PERSON], наданих в судовому засіданні доказів, а також виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає позовні вимоги позивача повністю доведеними, обґрунтованими та таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved