Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-11 00:00:00

У грудні 2016 року [PERSON] звернулася до Ржищівського міського суду Київської області із зазначеним вище позовом, посилаючись на те, що 10 серпня 2013 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, який був зареєстрований відділом державної РАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції в Київській області, актовий запис № 26 від 10 серпня 2013 року. Від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку: [PERSON], [INFO]. Шлюб позивачка розриває по тій причині, що з відповідачем не зійшлись характером та поглядами на життя. Кожен із сторін мають діаметрально протилежні погляди на сімейні та життєві цінності. Почуття взаємної любові та поваги між сторонами поступово були втрачені. За глибоким переконанням позивачки подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини немає. Таким чином сторини припинили шлюбні відносини, перестали проживати разом, вести спільне господарство, проявляти турботу один до одного, внаслідок чого їхнє подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить як інтересам позивачки так і відповідача. Позивачка вважає, що шлюб між ними є лише формальним, оскільки особисті стосунки між сторонами уже тривалий час відсутні і вони давно проживають окремо. За спільною домовленістю сторін їхня спільна дитина буде проживати за місцем реєстрації позивачки. На підставі вищевикладеного позивач просила розірвати шлюб між нею та відповідачем, [PERSON], зареєстрований від 10.08.2013, який зареєстровано відділом державної РАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції у Київській області, актовий запис № 26. Визначити місце проживання спільної дочки, [PERSON], [INFO], за місцем її реєстрації: [ADDRESS]. Після розірвання шлюбу просить залишити прізвищє "[PERSON]". Позивач у судове засідання не з'явилась, надавши до суду заяву, в якій просила розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідач у судове засідання не з'явився, надав до суду заяву, в якій просив розглядати справу без його участі, проти позову не заперечує. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення частково. Судом встановлено, що сторони не проживають разом, припинили шлюбні відносини, спільного господарства не ведуть, від шлюбу сторони мають неповнолітню дочку. Позивачка наполягає на розірванні шлюбу, відповідач проти позову не заперечує. Згідно з копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] від 10 серпня 2013 року (а.с. 7) позивач та відповідач уклали шлюб, 10 серпня 2013 року, який був зареєстрований відділом державної РАЦС реєстраційної служби Ржищівського міського управління юстиції в Київській області, актовий запис № 26. Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки й чоловіка. Відповідно до ст. 112 Сімейного Кодексу України шлюб між сторонами може бути розірвано, коли буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред'явлений одним із подружжя. Тому, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя подружжя суперечить інтересам позивача, що має істотне значення. Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 18 жовтня 2014 року встановлено, що сторони мають неповнолітню дочку: [PERSON], [INFO](а.с.8). Згідно довідки виданої виконавчим комітетом Ржищівської міської ради № 4-52-1384 від 28.09.2016 (а.с. 9) встановлено, що [PERSON] проживає за адресою: [ADDRESS] і до її сім'ї входять: дружина - [PERSON], [INFO], дочка - [PERSON], [INFO]. Згідно з п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21.12.2007 року № 11 у випадку коли при розірванні шлюбу в судовому порядку встановлено, що подружжя не досягло згоди про те, з ким із них будуть проживати неповнолітні діти, про порядок та розмір виплати коштів на утримання дітей, дружини (чоловіка), а також про поділ спільного майна подружжя, або буде встановлено, що такої згоди досягнуто, але вона порушує інтереси дітей чи одного з подружжя, суд вирішує зазначені питання по суті одночасно з вимогою про розірвання шлюбу з дотриманням закону, який регулює ці правовідносини. Сторони дійшли згоди, що після розірвання шлюбу неповнолітня дитина: [PERSON], [INFO], буде проживати разом з матір'ю і перебувати на її утриманні. У силу ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, дата набуття чинності для України 27 вересня 1991 року) в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ч. 8 ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов'язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов'язків щодо дитини. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Відповідно до ч. 2 ст. 160 Сімейного Кодексу України місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Таким чином, беручи до уваги все вищезазначене, судом встановлено, що між сторонами досягнуто згоди щодо місця проживання дитини, і вона не порушує інтереси дитини чи одного з подружжя, а тому в частині позовних вимог щодо визначення місця проживання дитини слід відмовити. Згідно з ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв'язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Згідно з свідоцтвом прошлюб серії [NUMBER] від 10 серпня 2013 року, після укладення шлюбу позивачці було присвоєно прізвище "[PERSON]". Таким чином, після розірвання шлюбу вона має право залишити прізвище "[PERSON]". Згідно з ч. 1 ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому суд не може задовольнити вимогу щодо розподілу судових витрат порівну між позивачем та відповідачем. Факт сплати позивачкою судового збору в сумі 551 (п'ятсот п'ятдесят одна) гривня 20 копійок підтверджується квитанцією від 05.12.2016 (а.с. 1). Таким чином, з відповідача [PERSON] слід стягнути на користь позивача [PERSON] 551 (п'ятсот п'ятдесят одну) гривню 20 копійок судового збору. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial