Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

позивач Галицька районна адміністрація Львівської міської ради звернулася до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] ,треті особи: Львівське комунальне підприємство "Центральне", Львівська міська рада про демонтаж гаражу. В обґрунтування внесеного позову покликається на те, що будинок [ADDRESS] та [ADDRESS] перебувають на обслуговуванні ЛКП "Центральне". До ЛКП "Центральне" та Галицької районної адміністрації Львівської міської ради неодноразово зверталися мешканці будинку [ADDRESS] з проханням демонтувати самовільно влаштований гараж біля їх будинку.16.10.2013 року ЛКП"Центральне" скерувало листа до БТІ з проханням надати відомості щодо реєстрації гаражів по [ADDRESS] та 17.10.2013 року отримало відповідь про відсутність такої реєстрації . Згідно з повідомленням відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 25.02.2013 року право власності на гараж по [ADDRESS] не оформлялось. Відповідачами дозвільних документів на встановлення гаражу не надано, на попередження ЛКП"Центральне" демонтувати самовільно влаштований гараж відповідачі не реагують. В судовому засіданні представник позивача позов підтримав з підстав, викладених у такому та просив позов задоволити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявлений позов заперечила повністю. Пояснила, що ані вона , ані інший відповідач по справі не зводили гаражу в м.Львові. Ані самовільно, ані в будь-який інший спосіб. Зазначила,що жодного спору щодо самовільно влаштованого гаражу між відповідачами та ЛКП"Центральне", Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради ніколи не існувало. Натомість існував спір щодо сараю (комірки) влаштованого між будинком [ADDRESS] та металевим гаражем в подвір'ї [ADDRESS] В підтвердження своїх заперечень відповідач надала лист Галицької районної адміністрації Львівської міської ради від 28.03.2013 року № 31-1021, наступного змісту: "При обстеженні встановлено, що між будинком [ADDRESS] та металевим гаражем в подвір'ї [ADDRESS] влаштовано дерев'яну комірку" . Проте цей спір, за твердженням відповідача, вичерпаний ще в червні 2013 року шляхом демонтажу спірного сараю (комірки). Також відповідач [PERSON], зазначила, що ніяких скарг щодо самовільно влаштованого гаражу від мешканців [ADDRESS] не надходило і не могло надходити ,оскільки відповідачі ніколи не влаштовували гараж біля будинку [ADDRESS] як і в подвір'ї [ADDRESS] А також пояснила, що всі без виключення гаражі, в подвір'ї [ADDRESS] були встановленні в 1970-тих роках . В підтвердження своїх заперечень відповідач надала копію рішення Шевченківської районної ради народних депутатів від 13.06.1978 року про надання дозволу на встановлення гаражу громадянину [PERSON] Зазначила, що жоден з нададаних позивачем доказів не доводить заявлених ним позовних вимог. Просить у задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] до судового засідання надав письмові заперечення проти позову та про розгляд справи у його відсутності. Представник третьої особи ЛКП "Центральне" в судовому засіданні позов підтримав та просив такий задоволити. Представник третьої особи Львівської міської ради в судове засідання не з'явився, хоча був належним чином повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, клопотань про відкладення справи чи про розгляд справи у його відсутності не подав, а тому суд приходить до висновку про можливість слухання спарви у його відсутності. Дослідивши матеріали справи, з'ясувавши дійсні обставини справи, права та обов'язки сторін, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач посилається на те, що до ЛКП "Центральне" та Галицької районної адміністрації неодноразово зверталися мешканці будинку [ADDRESS] з проханням демонтувати самовільно влаштований гараж біля їх будинку, проте жодних доказів на підтвердження цього позивач не надав. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачем до позовної заяви було додано наступні копії листів: - лист від 10.10.2012 року №513 , яким ЛКП"Центральне" звернулося до відповідачів з вимогою надати доступ до приміщення гаражу для ліквідації підтоплення підвалу в будинку [ADDRESS] - лист від 16.10.2012 року №531, яким ЛКП"Центральне" скерувало листа до ОКП БТІ з проханням надати відомості щодо реєстрації гаражів по [ADDRESS] та 17.10.2013 року №6/493Б отримало відповідь про відсутність такої реєстрації ; - копію акту від 20.02.2013 року в якому ЛКП"Центральне" з виходом на місце складено акт про те, що мешканці квартири на момент обстеження відсутні; - копію повідомлення відділу приватизації державного житлового фонду Галицького району управління комунальної власності департаменту економічної політики Львівської міської ради від 25.02.2013 року №68,в якому повідомляється, що право власності на гараж по [ADDRESS] та [ADDRESS] не оформлялось. Проте суд приходить до висновку, що вищевказані листи не відповідають вимогам ст. ст. 58,59 ЦПК України та не доводять самовільного влаштування відповідачами гаражу по [ADDRESS] та [ADDRESS] Крім цього позивачем також було додано до позовної заяви в якості доказів копію попередження від 13.03.2012 року №71, яким встановлюється самовільно добудований сарай між будинком по [ADDRESS] та існуючим гаражем та попередження від 19.02.2013 року №150 , яким встановлюється самовільно збудоване технічне приміщення. Таким чином, за відсутністю у суду належних і допустимих доказів немає правових підстав вважати, що відповідачами було самовільно зведено гараж по [ADDRESS] та [ADDRESS] Дані обставини справи стверджуються також іншими матеріалами справи, які не викликають сумніву у їх об'єктивності. Крім того, як на підставу своїх позовних вимог позивач посилається на Положення "Про затвердження положення про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові" № 406 від 06.05.2005 року, яке втратило чинність відповідно до рішення Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011 року. Частиною 1 ст. 376 ЦК України визначено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без належного дозволу чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Відповідно до ч.7 ст.376 ЦК України знесення (демонтаж) самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за наявності відповідних підстав. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов'язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов'язана відшкодувати витрати, пов'язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану. Умовою для прийняття рішення про демонтаж є те, що така будівля суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотно порушує будівельні норми і правила. Доказів на підтвердження таких обставин позивачем Галицькою районною адміністрацією Львівської міської ради та третіми особами суду не подано, так само як і не підтверджено самовільне зведення гаражу відповідачами. Відповідно до положення «Про порядок врегулювання питань самочинного будівництва у м. Львові», затвердженого рішенням Львівської міської ради № 835 від 09.09.2011 року визначено процедуру вирішення питань, пов'язаних з самочинним будівництвом на території м. Львова. Відповідно до п.2.1. даного положення відповідальність за своєчасне виявлення, попередження і вжиття заходів щодо припинення самочинного будівництва покладається на уповноважених посадових осіб та інспекцію Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області; п.2.6. На особу, яка скоїла порушення, уповноважена посадова особа складає акт-попередження (додається), протокол про адміністративне правопорушення та скеровує його адміністративній комісії при районній адміністрації. Адміністративна комісія, розглянувши справу про адміністративне правопорушення, виносить постанову по справі. 2.7. Акт-попередження у всіх випадках самочинного будівництва складається на момент його виявлення, тобто негайно, та реєструється у журналі реєстру самочинного будівництва (форма довільна). У справах, які належать до повноважень інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області, районні адміністрації скеровують акти-попередження у вказану інспекцію для прийняття відповідного рішення. 2.8. Інспекція Державного архітектурно-будівельного контролю у Львівській області здійснює накладення стягнення на фізичних та юридичних осіб у порядку, визначеному Кодексом про адміністративні правопорушення, Законом України "Про відповідальність підприємств, їх об'єднань, установ та організацій за правопорушення у сфері містобудування", Положенням про порядок накладення штрафів за правопорушення у сфері містобудування, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 06.04.1995 № 244, та іншими нормативно-правовими актами. Відповідно до ст. 38 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності» у разі виявлення факту самочинного будівництва об'єкта, перебудова якого з метою усунення істотного відхилення від проекту або усунення порушень законних прав та інтересів інших осіб, істотного порушення будівельних норм є неможливою, посадова особа відповідної інспекції державного архітектурно-будівельного контролю видає особі, яка здійснила (здійснює) таке будівництво, припис про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил з визначенням строку для добровільного виконання припису. У разі якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі, інспекція державного архітектурно-будівельного контролю подає позов до суду про знесення самочинно збудованого об'єкта та компенсацію витрат, пов'язаних з таким знесенням. Таким чином, з юридичного аналізу наведених норм закону слідує, що позов про знесення самовільного будівництва може бути пред'явлено до суду у разі, якщо особа в установлений строк добровільно не виконала вимоги, встановлені у приписі про усунення порушень вимог законодавства у сфері містобудівної діяльності, будівельних норм, державних стандартів і правил із визначенням строку для добровільного виконання припису, та/або якщо перебудова об'єкта є неможливою. Про це ж йдеться у Постанові Пленуму ВССУ «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)», в якому роз'яснено, що розглядаючи зазначені позови відповідно до вимог вказаної норми (Закону № 3038-VI) та положень частини сьомої статті 376 ЦК, суди мають встановлювати, чи було видано особі, яка здійснила самочинне будівництво, припис про усунення порушень, чи можлива перебудова об'єкту та чи відмовляється особа, яка здійснила самочинне будівництво, від такої перебудови. У п.22 вищезазначеної постанови Пленуму ВССУ підкреслено, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. За таких обставин, оскільки рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях, враховуючи викладене та на підставі наведених правових норм, суд дійшов до висновку, що позов задоволенню не підлягає за необґрунтованістю та недоведеністю вимог, викладених у ньому.

Outcome: dismissed