Jurisdiction: civil
Date: 2017-04-26 00:00:00

Публічне акціонерне товариство комерційний банк "ПриватБанк" (далі по тексту ПАТ КБ "ПриватБанк") звернулось в суд з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позов обґрунтовано тим, що відповідно до кредитного договору № DNH4KP75710208 від 31.10.2006 року, [PERSON] отримав кредит у розмірі 1740,70 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», складає між ним та банком Договір, що підтверджується підписом у заяві. Позивач свої зобовязання за договором виконав в повному обсязі, а саме - надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому кредитним договором. Відповідно до умов договору, позичальник зобовязується погашати заборгованість за кредитом, відсотки за його використання, а також оплачувати інші витрати передбачені кредитним договором. Відповідач [PERSON] порушив умови кредитного договору стосовно своєчасного повернення сум отриманого кредиту та своєчасної сплати нарахованих за користуванням кредитними коштами відсотків у встановлені кредитним договором терміни, в зв'язку з чим, станом на 13.10.2016 року, виникла заборгованість в сумі 30522,60 грн., з них: 1231,58 грн. заборгованість за кредитом; 7989,40 грн. заборгованість по відсоткам за користування кредитом; 19371,97 грн. заборгованість за пенею за несвоєчасність виконання зобовязань; а також відповідно до п. 5.3 Умов та правил надання банківських послуг штрафи становлять 500,00 грн. (штраф фіксована частина) та 1429,65 грн. (штраф процентна складова). А тому заборгованість відповідача перед позивачем становить 30522,60 грн.,\~ яку позивач просить стягнути з відповідача. Крім цього, просить стягнути з відповідача судові витрати по справі в сумі 1600,00 грн. В судове засідання представник позивача не зявився, подавши заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити, не заперечує проти винесення заочного рішення. Додатково подав письмове пояснення по суті справи, відповідно до якого вважає укладеним кредитний договір між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем та вважає, що строки позовної давності в даному випадку не пропущені. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явився, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Згідно поданого письмового заперечення, відповідач позовні вимоги не визнає, оскільки не був ознайомлений з «Умовами надання кредиту фізичним особам «Розстрочка», про що свідчить відсутність підпису у вказаних «Умовах», а тому вважає, що позивачем не надано допустимих доказів, які б свідчили про дію на момент підписання договору «Умов надання кредиту фізичним особам «Розстрочка». Крім цього, відповідач просив застосувати до даного позову строки позовної давності, які були пропущені позивачем. Просив в позові відмовити. Суд, з'ясувавши обставини справи та дослідивши письмові докази по справі, прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення даного позову з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.10.2006 року між Закритим акціонерним товариством КБ "Приватбанк", правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство КБ "Приватбанк", та [PERSON] укладено кредитний договір № DNH4KP75710208, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в розмірі 1740,70 грн., зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 25,08% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Згідно ч. 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Позивач подав докази, які підтверджують існування між сторонами договірних відносин, докази невиконання умов кредитного договору відповідачем. Зокрема, як вбачається із заяви відповідача від 31.10.2006 року № DNH4KP75710208, відповідач своїм власноручним підписом засвідчив, що він ознайомлений та згідний з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», виразив свою згоду, що ця заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка» складає між ним та банком договір про надання банківських послуг. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов'язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Зобов'язання виникають з підстав, передбачених ст. 11 ЦК України, а саме, із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов'язки. Позивач, виконуючи договірні зобовязання, надав відповідачу кредитні кошти, якими останній тривалий час (з жовтня 2006 року до липня 2007 року) користувався, сплачував банку тіло кредиту та відсотки за користування ним, що підтверджується розрахунками заборгованості за кредитним договором. Зазначене дає підстави вважати, що відповідач вважав укладеним кредитний договір між ним та позивачем, а тому одностороннє небажання користуватися банківською послугою (кредитом) не звільняє від обовязку її оплатити та повернути кредитні кошти. Виходячи з наведеного, твердження відповідача про відсутність кредитного договору між ним та банком, про його необізнаність з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам «Розстрочка», про відсутність права позивача на звернення до суду з даним позовом, суд визнає надуманими та голослівними, а тому відхиляє їх. З огляду на викладене суд констатує, що відповідач взяв на себе зобов'язання із вчасного здійснення платежів з погашення кредитних коштів та відсотків за користування кредитом. На даний час відповідачем борг по кредитному договору не сплачений, а тому суд визнає зобов'язання відповідача по цьому договору не виконаними. Причини невиконання таких зобов'язань правового значення для справи не мають. В той же час, згідно зі статтями 526, 530, 610, ч. 1 ст. 612 ЦК України, зобовязання повинні виконуватись належним чином, у встановлений термін, відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобовязання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобовязання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). Статтею 257 ЦК України встановлено загальну позовну давність тривалістю у три роки. Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом установлена спеціальна позовна давність. Зокрема, ч. 2 ст. 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до ст. 253 ЦК України, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок. За загальним правилом, перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (ч. 1, 5 ст. 261 ЦК України). Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. Договір про збільшення позовної давності укладається у письмовій формі (ч. 1 ст. 259 ЦК України). Згідно вимог ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Докази існування погодженої сторонами іншої тривалості строку позовної давності відповідно до ст. 259 ЦК України у справі відсутні. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України № 6-16цс15 від 11 березня 2015 року, яка відповідно до положень частини першої статті 360-7 ЦПК України, є обовязковою для всіх судів України. Крім того, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України в постанові від 19.03.2014 р. у справі №6-14цс, відповідно до правил користування платіжною карткою, які є складовою кредитного договору, картка діє в межах визначеного нею строку. За таким договором, що визначає щомісячні платежі погашення кредиту та кінцевий строк повного погашення кредиту, перебіг позовної давності (ст. 257 ЦК України) щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього місяця строку дії картки (ст. 261 ЦК України), а не закінченням строку дії договору. У разі неналежного виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі - зі спливом останнього місяця дії картки. Умовами укладеного між сторонами кредитного договору передбачено, що погашення кредиту повинно здійснюватись позичальником частинами кожного місяця, отже в даному випадку, як зазначалося вище, початок позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником свого зобовязання. Судом встановлено, що відповідачем останній платіж за кредитним договором було добровільно здійснено 09.07.2007 року на суму 31,14 грн., що підтверджується розрахунком банку. А тому, починаючи з наступного дня - 10.07.2007 року розпочався перебіг строку позовної давності для періодичних щомісячних платежів, в межах якого банк вправі був звернутися до суду із вимогою до позичальника про захист свого цивільного права або інтересу. Строк виконання зобовязань щодо повернення кредиту в повному обсязі за цим договором, відповідно до заяви позичальника, закінчився 31.10.2008 року. У позивача право на позов про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором виникло з моменту закінчення дії цього договору, тобто листопад 2008 року. Таким чином позивач звернувся до суду з вимогою про стягнення заборгованості за вказаним кредитним договором з пропуском загального строку позовної давності, оскільки строк для звернення з вимогою сплинув 31.10.2011 року, а позивач звернувся до суду з позовом лише 27.01.2017 року, виходячи із штампу суду, а за датою, вказаною в позовній заяві 17.01.2017 року, тобто після спливу позовної давності. Доказів про переривання строків позовної давності, чи про його зупинення відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України\~позивачем не надано. Укладений між сторонами кредитний договір не містить елементів угоди про збільшення позовної давності та окрема угода про зміну тривалості позовної давності між сторонами спору, на підставі ст.259 ЦК України, не укладалась. Відповідач, скориставшись правом, наданим йому чинним законодавством, звернувся до суду із заявою про застосування строку позовної давності, що відповідно до положень ч.ч. 3, 4 ст. 267 ЦК України, є підставою для відмови у позові. Виходячи з вимог змагальності сторін, обовязків доказування і подання доказів, враховуючи зазначені обставини, так як позивач не надав доказів того, що відповідач підписував умови та правила надання банківських послуг, або договір, де було вказано про збільшення строку позовної давності, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову необхідно відмовити у звязку з пропуском строку позовної давності. Відмовляючи в задоволенні позову, суд на підставі ч. 1 ст. 88 ЦПК України, покладає на позивача понесені ним судові витрати.

Outcome: dismissed