Jurisdiction: civil
Date: 2014-01-12 00:00:00

У грудні 2013 року ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовом, в якому просив стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 19844,32 грн. та відшкодувати судові витрати. Позовні вимоги мотивовані тим, що 30.01.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту 1000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Оскільки відповідач щомісяця не надавала банку грошові кошти для погашення заборгованості за кредитом, відсотками та іншими платежами в строки, визначені заявою, тому в неї виникла заборгованість, яка станом на 31.10.2013 року складає 19844,32 грн., з яких 4995,35 грн. - заборгованість за кредитом; 10319,26 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3346,65 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 933,06 грн. - штраф (процентна складова). Представник позивача в судове засідання не з'явився, але подав до суду заяву, в якій просив розгляд справи провести за його відсутності, підтримав позовні вимоги в повному обсязі та не заперечив проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, хоча про час, дату та місце судового розгляду повідомлялася належним чином, про що свідчать поштові повідомлення, про причини неявки суд не повідомила (а.с. 37- 40). За таких обставин у відповідності до ст. 224 ЦПК України суд розглянув справу у відсутність відповідача в порядку заочного провадження на підставі наявних в ній доказів, оскільки представник позивача не заперечив проти такого порядку вирішення спору. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до висновку про задоволення позову з таких підстав. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 30.01.2008 року між ЗАТ КБ "Приватбанк" та [PERSON] укладений кредитний договір у вигляді встановленого кредитного ліміту 1000,00 грн. на платіжну картку зі сплатою процентів за користування кредитом у розмірі 36% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення, що відповідає строку дії картки. Відповідно до п. 8.6 Умов та правил надання банківських послуг, які є невід'ємною частиною кредитного договору, при порушенні строків платежів більш ніж на 120 днів, позичальник зобов'язаний сплатити штраф в розмірі 500 грн. + 5% від суми позову (а.с. 13-20). Із матеріалів справи судом встановлено, що банк збільшував позичальнику кредитний ліміт, а остання користувалася кредитною карткою та коштами на ній, має заборгованість, яка станом на 31.10.2013 року складає 19844,32 грн., з яких 4995,35 грн. - заборгованість за кредитом; 10319,26 грн. - заборгованість по процентах за користування кредитом; 3346,65 грн. - заборгованість по комісії за користування кредитом; 250,00 грн. - штраф (фіксована частина), 933,06 грн. - штраф (процентна складова) (а.с. 6-11). На підставі Закону України "Про акціонерні товариства" найменування юридичної особи Закрите акціонерне товариство "ПриватБанк" змінено на Публічне акціонерне товариство "ПриватБанк". Відповідно до п. 1.1. Статуту Публічного акціонерного товариства "ПриватБанк", банк є правонаступником усіх прав та обов'язків Закритого акціонерного товариства "ПриватБанк" (а.с. 27). За таких обставин, суд вважає, що правовідносини, що виникли між сторонами, є зобов`язальними і регулюються нормами глав 47-49, 51 ЦК України, а також спеціальними нормами глави 71 ЦК України. Згідно з вимогами ст. 526, 527, 530 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов'язаний виконати свій обов'язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо у зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У відповідності до ст. 1054 ч. 1 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або за законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Згідно зі ст. 610 ЦК України, порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Статтею 611 ЦК України визначено, що у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ст. 629 ЦК України договір є обов'язковим для виконання сторонами. Тому суд вважає вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором такими, що засновані на законі, оскільки позичальник не виконувала умови договору та має заборгованість як за тілом кредиту так і за нарахованими відсотками, тому має відповідати за порушення взятих на себе зобов'язань. При подачі позову до суду позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 229,40 грн., тому відповідно до ст. 88 ЦПК України сума сплаченого судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved