Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-22 00:00:00

12.06.2014 року позивач ПАТ КБ ПриватБанк звернулось до суду з позовом до [PERSON], в якому просить в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №452М від 21.08.2007 року, в розмірі 219447,86 доларів США звернути стягнення на предмет іпотеки квартиру [ADDRESS] та виселити відповідача та інших осіб, які зареєстровані та/або проживають у [INFO] та стягнути судовий збір. При цьому позивач посилається на те, що 21.08.2007 року між сторонами було укладено кредитний договір № 452 М, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит у розмірі 100\~000 дол. США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00% на рік на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення 21.08.2012 року. В забезпечення виконання зобов'язання між сторонами 22.08.2007 року було укладено договір іпотеки № Б/Н, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно. Однак, відповідачем [PERSON] умови договору не виконуються, ним систематично порушується графік погашення кредиту, а також строки сплати відсотків за користування ним, в звязку з чим позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. До судового засідання представник позивача не з'явився, повідомлявся належним чином. До суду надано заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] до судового засідання повторно не зявився, повідомлявся належним чином у відповідності до ст. 74 ЦПК України, причини неявки суду не повідомив. Відповідно до ч. 4 ст. 169 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 21.08.2007 рок між ПАТ КБ «Приват Банк» та [PERSON] було укладено договір № 452, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредит у розмірі 100\~000 доларів США зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 21,00 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 21.08.2012 року /а.с. 22-29/. В забезпечення виконання зобов'язання між сторонами 22.08.2007 року було укладено договір іпотеки № Б/Н, за яким відповідач надав в іпотеку нерухоме майно, а саме 3-х кімнатну житлову квартиру загальною площею 79,05 кв.м., житлова площа 45,00 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS]. Майно належить на праві власності відповідачу на підставі свідоцтва про право власності, виданого Виконавчим комітетом ОМР 15.08.2005 року, обумовлена сторонами договору іпотеки ціна предмету іпотеки складає 556\~762,50 грн. /а.с. 30-35/. Як вбачається з матеріалів справи, ПАТ КБ «Приват Банк» виконав свої зобовязання по наданню кредитних коштів відповідачу. Однак, відповідач [PERSON] не виконав зобовязання по поверненню суми отриманого кредиту та оплати відповідної плати за користування кредитом, чим порушив умови кредитного договору, що вбачається з довідки про розрахунок заборгованості станом на 28.04.2014 року, відповідно до якої заборгованість за договором становить 219447,86 доларів США, з яким: 82428,62 дол. США заборгованість за кредитом; 68523,63 дол. США заборгованість по процентам за користування кредитом; 68495,60 дол. США пеня за несвоєчасність виконання зобов'язання за договором /а.с. 11-13/. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобовязання повинно виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно з ст. 611 ЦК України у разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обовязок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 ЦК України. Згідно з ч. 1 ст. 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобовязання іпотеко держатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобовязанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Судом досліджено лист № 30.1.0.0/2 від 03.04.2014 року, яким ПАТ КБ «Приват Банк» повідомляв відповідача про зобов'язання в тридцяти денний строк з дня отримання вимоги, добровільно звільнити іпотечне майно /а.с. 15/. Судом також досліджено реєстр відправки від 04.04.2014 року /а.с. 16-21/. З інформаційної довідки з реєстру права власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження обєктів нерухомого майна від 12.03.2015 року вбачається, що кв. 11. за адресою: м. Одеса, вул. Левітана, 110, знаходиться в іпотеці. Іпотекодержатель ЗАТ КБ «Приват Банк» /а.с. 102-105/. Щодо вимог позивача ПАТ КБ «Приват Банк» про виселення, суд враховує п. 43 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року /Із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014р./, яким встановлено, що при розгляді позову іпотекодержателя про виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення в разі задоволення вимог про звернення стягнення на предмет іпотеки суд має враховувати таке. Згідно з частиною четвертою статті 9, статті 109 Житлового кодексу України, статей 39 - 40 Закону України "Про іпотеку" виселення мешканців із житлового будинку чи житлового приміщення, яке є предметом іпотеки, проводиться в порядку, встановленому законом. При цьому суд за заявою іпотекодержателя одночасно з рішенням про звернення стягнення на предмет іпотеки за наявності підстав, передбачених законом, ухвалює рішення про виселення мешканців цього житлового будинку чи житлового приміщення При цьому примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Згідно частини 3 статті 10 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог, або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Враховуючи, що позивачем не надано доказів про осіб, які проживають та зареєстровані у спірній квартирі, а тому і не визначено конкретне коло осіб, які позивач просить виселити, суд приходить до висновку, що в задоволенні вимог ПАТ КБ «Приват Банк» про виселення слід відмовити. Проаналізувавши надані докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовна заява ПАТ КБ «Приват Банк» в частині звернення стягнення на предмет іпотеки підлягає задоволенню. Таким чином, виходячи з неналежного виконання зобов'язань по кредитному договору, суд прийшов висновку, що пред'явлені позовні вимоги щодо звернення стягнення на предмет іпотеки, підлягають задоволенню. Положенням абзацу 2 п. 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних в кримінальних справ «Про практику застосування судами законодавства при вирішені спорів, що виникають із кредитних правовідносин» № 5 від 30.03.2012 року /Із змінами, внесеними згідно з Постановою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 7 від 07.02.2014р./ встановлено, що суд не може одночасно звернути стягнення на предмет іпотеки та стягнути суму заборгованості за кредитним договором. У такому випадку суд має зазначити в резолютивній частині рішення лише про звернення стягнення на предмет іпотеки із зазначенням суми заборгованості за кредитним договором, а сам розрахунок суми заборгованості має наводитись у мотивувальній частині рішення. Винятком є ситуація, коли особа позичальника є відмінною від особи іпотекодавця з урахуванням положення статті 11 Закону України "Про іпотеку". Однак, відповідно до Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року, встановлено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яка вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов'язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що : таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об'єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; загальна площа такого нерухомого житлового майна (об'єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв.метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку; не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) інше майно (майнові права), яке відповідно до законодавства або кредитного договору підлягає стягненню з позичальника, зазначеного у підпункті 1 цього пункту, при недостатності коштів, одержаних стягувачем від реалізації (переоцінки) предмета застави (іпотеки). Положенням ст. 217 ЦПК України встановлено, що суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочку або розстрочити виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. У звязку із чим, суд вважає необхідним виконання рішення суду у частині звернення стягнення на предмет іпотеки відстрочити до закінчення дії Закону України Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті від 03.06.2014 року. Відповідно до ст. ст. 79, 88 ЦПК України судові витрати підлягають стягненню з відповідача. В ході розгляду справи, позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 4019,4 грн. = 243,60+3654,06+121,80, згідно платіжних доручень /а.с. 1-3/. Крім того, відповідно до п. 46 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17.10.2014 року, витрати, пов'язані з вчиненням інших дій, необхідних для розгляду справи, у разі визнання їх судом необхідними (наприклад, зберігання речових доказів; витрати, пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача; витрати заявника у справі окремого провадження про відновлення прав на втрачені цінні папери на пред'явника, пов'язані з публікацією у місцевій пресі оголошення про виклик до суду держателя цінного папера (стаття 262 ЦПК) тощо) несе сторона, яка заявила про їх вчинення. Після закінчення розгляду справи такі витрати розподіляються судом на загальних підставах згідно зі статтею 88 ЦПК України. У зв'язку із чим, з відповідача підлягають стягнення і витрати, понесені ПАТ КБ «Приват Банк», пов'язані з публікацією в пресі оголошення про виклик відповідача у розмірі 560 грн. = 420+120, на підтвердження чого суду надано рахунок № 6694 від 01.09.2014 року /а.с. 63/ та рахунок № 151 від 02.02.2015 року /а.с. 93/.

Outcome: partial