Jurisdiction: civil
Date: 2014-03-27 00:00:00

В вересні 2012 року [PERSON] звернувся з позовом до суду до [PERSON], посилаючись на те, що з 04 серпня 1984 року він перебував з відповідачкою у шлюбі, який було розірвано 29 жовтня 1987 року, від якого мають дітей: сина [PERSON], [INFO] та дочку [PERSON], [INFO]. Під час шлюбу, за сумісні кошти ними був придбаний житловий будинок [ADDRESS] за 11000 радянських рублів, який був за договором купівлі-продажу від 01 вересня 1986 року за його згодою оформлений на [PERSON] Вважає, що будинок є спільною сумісною власністю подружжя, тому просив визначити право власності на будинок та земельну ділянку по ? частині кожному з подружжя та провести розподіл будинку в натурі. Рішенням Кіровського районного суду міста Донецька від 29 листопада 2013 року в задоволенні позову [PERSON] відмовлено. В апеляційній скарзі [PERSON] ставить питання про скасування рішення суду і ухвалення нового рішення про задоволення його позовних вимог, посилаючись на порушення судом норм матеріального і процесуального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги посилається на те, що строк позовної давності ним не пропущено, оскільки про порушення свого права власності дізнався лише в серпні 2012 року. В судовому засіданні апеляційного суду [PERSON] та її представник [PERSON] заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили рішення суду залишити без змін. Позивач [PERSON] в судове засідання апеляційного суду не прибув, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, про що свідчить поштове повідомлення. Заслухавши суддю доповідача, пояснення присутніх сторін, дослідивши матеріали цивільної справи, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Згідно із п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є невідповідність висновків суду обставинам справи та порушення або неправильне застосування норм матеріального або процесуального права. Відповідно до ст.213 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно до вимог ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходи з того, що позивачем пропущений строк позовної давності, який повинен обчислюватися з 1988 року, а саме з того часу, коли позивач після розірвання шлюбу виписався із спірного будинку та виїхав до міста Рига, а до суду він звернувся лише в вересні 2012 року. Проте з таким висновком суду повністю погодитись на можна з наступних підстав. Судом установлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі з 04 серпня 1984 року до 29 жовтня 1987 року (а.с.15). [INFO] у сторін народився син [PERSON], [INFO] народилась дочка [PERSON] (а.с.20). Відповідно до договору купівлі-продажу 01 вересня 1986 року, посвідченого державним нотаріусом Четвертої донецької державної нотаріальної контори Жерносековою О.Ф., [PERSON] продала [PERSON] за 11000 карбованців житловий будинок [ADDRESS] з надвірними прибудовами на земельній ділянці 482 кв.м. (а.с.7-8). Згідно паспорту позивача вбачається, що з 04 вересня 1992 року він зареєстрований [ADDRESS] (а.с.12). З трудової книжки позивача вбачається, що з 06 червня 1988 року по 15 липня 1992 року він працював на підприємствах ПО «Латрибпром», з 19 жовтня 1992 року по 13 липня 1993 року працював монтажником ДП «Коксостройремонт», з вересня 1993 року працював майстром-взривиком на шахті ім. О.М. Горького та з 12 липня 2006 року постіно працює майстром-взривником на шахті ім.А.А. Скочинського (а.с.16-19). Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 листопада 2009 року [PERSON] на підставі рішення Донецької міської ради від 23 липня 2009 року № 35/221 є власником земельної ділянки площею 0,0707 га за адресою [ADDRESS] (а.с.43). Відповідно до ч. 3 ст. 29 КпШС України для захисту порушеного права відносно спільного майна подружжя встановлено трирічний строк позовної давності. Ст. 10 КпШС України встановлювала, що в тих випадках, коли для захисту порушеного права встановлено строк позовної давності, він обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права. Згідно з ч. 2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Отже, і раніше чинним КпШС України, і нині чинним СК України початком перебігу позовної давності встановлено день, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права. Суд на зазначене положення закону уваги не звернув та при вирішенні питання про пропуск позивачем позовної давності помилково виходив із обставин, з якими законодавець не пов*язує початок перебігу позовної давності. Відповідно до 3 ст. 10, ч. 2 ст. 59, ч.ч.1,4 ст. 60 ЦПК України кожна сторона повинна довести допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок доказів в їх сукупності. Отже суд, розглядаючи такий позов, повинен повно та всебічно встановити обставини на які посилаються сторони і ці обставини повинні бути доведеними належними та допустимими доказами відповідно до ст. 60 ЦПК України. Однак, суд першої інстанції на дані вимоги уваги не звернув та зробив висновки лише на поясненнях відповідача, без урахування усіх досліджених в судовому засіданні доказах. Позивач наполягав на тому, що про порушене право дізнався в серпні 2012 року, тобто після заяви відповідачки, про те, що вона зустріла іншого чоловіка і збирається будувати з ним подальші відносини. Судом першої інстанції також не буда надана оцінка тим обставинам, що після повернення з міста Рига, тобто з вересня 1992 року позивач був зареєстрований та проживав разом з родиною у спірному будинку. Відповідач в судовому засіданні не заперечувала, що саме в цей період, а саме [INFO] в них з позивачем народилась донька [PERSON] Суд першої інстанції залишив поза увагою доводи позивача, що весь цей час він працював та продовжує працювати на підприємстві вугільної промисловості. Апеляційний суд не приймає до уваги доводи відповідачки про те, що після розлучення та від*їзду до міста Рига позивач відмовився від своїх прав на будинок та про те, що будинок був куплений лише за її гроші, оскільки будь-яких належних та допустимих доказів з цього приводу надано не було. За таких обставин, апеляційний суд приходить до висновку що позивачем не були пропущені строки позовної давності. У силу статті 16 Закону України "Про власність" та частини першої статті 22 Кодексу про шлюб та сім'ю України (далі - КпШС України), які були чинними на час виникнення правовідносин, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі статтею 28 КпШС України в разі поділу майна, що є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено й у статті 70 СК України. Оскільки одним із подружжя, а саме відповідачкою в період шлюбу (1986 рік) придбано будинок, то в силу статей 22, 24 КпШС України в подружжя виникла спільна сумісна власність, тобто право іншого з подружжя на 1/2 частину будинку. За таких обставин заслуговує на увагу довід апеляційної скарги про те, що позивач має право на 1/2 частину житлового будинку, а тому апеляційну скаргу в цій частині слід задовольнити та визнати будинок [ADDRESS] спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON], визнавши за кожним з них право власності по ? частки зазначеного будинку. Відмовляючи у задоволенні позову про поділ будинку в натурі, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до роз'яснень, викладених в підп. "а" п. 12, п. 14 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року N 20 "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності" та пп. 6, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 4 жовтня 1991 року N 7 "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок", при поділі будинку в натурі, що є спільною частковою власністю, суди повинні мати на увазі, що це можливо, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину будинку із самостійним виходом або за технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартир, які відповідають розміру їх часток у приватній власності. Відповідно до ст.152 ЖК України у тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться за наявності дозволу на це виконавчого комітету місцевої ради. З позовних вимог вбачається, що позивач просив провести розподіл будинку в натурі та просив провести судову будівельно-технічну експертизу. Однак, як встановлено в судовому засіданні апеляційного суду, зазначена експертиза судом першої інстанції не проводилась, дозвіл виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання та перепланування будинку не надавався, оскільки позивач не наполягав на їх проведенні. З апеляційної скарги вбачається, що позивач з вимогами про проведення судової будівельно-технічної експертизи та надання дозволу виконавчого комітету місцевої ради на переобладнання та перепланування будинку не звертався, при цьому участі в суді апеляційної інстанції не приймав. Відповідно до ч.2 ст.303 ЦПК України апеляційний суд досліджує докази, які судом першої інстанції були досліджені з порушенням встановленого порядку або в дослідженні яких було неправомірно відмовлено, а також нові докази, неподання яких до суду першої інстанції було зумовлено поважними причинами. Вирішуючи питання про розподіл земельної ділянки, апеляційний суд звертає увагу на те, що на теперішній час встановлений правовий статус земельної ділянки за адресою [ADDRESS], яка на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку від 26 листопада 2009 року належить відповідачці [PERSON] З матеріалів справи вбачається, що позивач відмовився від позову про визнання Державного акту про право власності на земельну ділянку недійсним, а отже з цих підстав, апеляційний суд вважає відмовити у задоволені позову про розподіл земельної ділянки. Оскільки при ухваленні рішення судом першої інстанції неправильно застосовані норми матеріального та процесуального закону, апеляційний суд вважає рішення суду скасувати та постановити нове рішення про часткове задоволення позовних вимог.

Outcome: partial