Jurisdiction: civil
Date: 2015-02-09 00:00:00

Позивачка звернулася до суду з позовом про визнання права особистої приватної власності. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07.06.2009 року між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб. Під час перебування в шлюбі позивачем було придбано транспортний засіб марки NISSAN, модель JUKE, 2013 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], шасі № [NUMBER], колір - білий за кошти, які належали їй особисто, оскільки вона їх отримала в позику. Протягом останніх трьох місяців відповідач почав вчиняти дії які свідчать про те, що він вважає даний транспортний засіб своєю власністю. Будь-які спроби врегулювати ситуацію в позасудовому порядку бажаного результату не дали. У зв'язку з чим, позивачка звернулась до суду та просить визнати за нею право особистої приватної власності на транспортний засіб марки марки NISSAN, модель JUKE, 2013 року випуску, реєстраційний № [NUMBER], шасі № [NUMBER], колір - білий. Позивачка та її представник в судовому позов підтримали, посилаючись на доводи, зазначені в позовній заяві та просять позов задоволити. Позивач у позовній заяві вказує адресу проживання відповідача м. [ADDRESS] З довідки наданої Жовківським районним відділом ГУ ДМСУ у Львівській області на запит щодо надання суду інформації про зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання відповідача вбачається, що відповідач [PERSON] проживає за адресою [ADDRESS]. Відповідно до ст. 110 ч. 9, 10 ЦПК України, позови до відповідача, місце реєстрації проживання або перебування якого невідоме, пред'являються за місцезнаходженням майна відповідача чи за останнім відомим зареєстрованим його місцем проживання або перебування чи постійного його заняття (роботи). Позови до відповідача, який не має в Україні місця проживання чи перебування, можуть пред'являтися за місцезнаходженням його майна або за останнім відомим зареєстрованим місцем його проживання чи перебування в Україні. Відповідно до ч. 9 ст. 74 ЦПК України, відповідач, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, викликається в суд через оголошення у пресі. З опублікуванням оголошення про виклик відповідач вважається повідомленим про час і місце розгляду справи. На ці випадки поширюється правило частини четвертої цієї статті. З випуску газет "Високий замок" № 174 (5238) та № 11 (5267) вбачається, що відповідач був належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи. Відповідно до ст. 169 ч. 4 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). А тому суд постановив провести по справі заочний розгляд та постановити заочне рішення. Представник третьої особи в судовому засіданні позов не визнав, вважає даний позов необґрунтованим, безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Просить ухвалити рішення яким повністю відмовити у задоволенні позивних вимог позивача. Дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, а відтак, з'ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 10, 60, 61 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обставини, визнанні сторонами, не підлягають доказуванню. Судом встановлено, що автомобіль марки NISSAN JUKE 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER] був придбаний на підставі договору купівлі-продажу транспортного засобу №070314-1 від 07.03.2014 року укладеного між ПП Автоцентр "ЛИГА-П" та [PERSON] Тобто, описаний транспортний засіб було придбано під час укладеного 07.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] шлюбу. Відповідно до положень ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 2 ст. 61 СК України об'єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. В якості обґрунтування того, що спірний автомобіль було начебто придбано за особисті кошти позивач наводить письмову розписку від 01.03.2014 року про позику у [PERSON] грошових коштів в сумі 190000 гривень і те, що в самій розписці зазначено мету такої позики, а саме те, що позика була отримана позивачкою нібито з метою купівлі автомобіля. Такі доводи не можуть слугувати підставою для задоволення заявлених позовних вимог, тому, що такий договір й укладався фактично, то відповідно до ч. 4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім'ї, створює обов'язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім'ї. Відтак, позика оформлена позивачем створює обов'язки і для відповідача у справі, а тому майно придбане за такі позичені кошти належить до спільної сумісної власності подружжя. Більше того, описана вище розписка від 01.03.2014 року не є допустимим, достовірним і належним доказом у даній справі, оскільки не встановлює факти, що належать до предмету доказування в розумінні ст. 179 ЦПК України. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сама по собі додана в якості письмового доказу письмова розписка від 01.03.2014 року про позику 190000 гривень не є належним доказом, оскільки з неї не вбачається, що саме за позичені кошти було придбано спірний автомобіль. Власноручно зроблений позивачем напис в розписці про те, що кошти нібито позичаються нею з метою придбання автомобіля, в жодному разі не означає, що саме за ці кошти було придбано автомобіль марки NISSAN JUKE 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER] відповідно до договору купівлі-продажу транспортного засобу № 070314-1 від 07.03.2014 року укладеного між ПП Автоцентр "ЛИГА-П" та [PERSON] Також слід зазначити, що згідно до розписки від 01.03.2014 року кошти позичались у [PERSON], а дошлюбне прізвище, ім'я та по-батькові позивачки - [PERSON]. Тобто, кошти начебто позичив їй ймовірно її батько, а отже сумнівним є сам факт укладення договору позики оформлений розпискою, оскільки не властиво рідним між собою людям (батькові та доньці) укладати письмово такого роду договори. Крім відповідно до розділу 2 "Порядок розрахунків за товар" договору купівлі-продажу транспортного засобу від 07.03.2014 року покупець зобов'язується зробити оплату за даним договором у 2 етапи, зокрема за другим етапом покупець оформляє кредит у Банку і робить остаточний розрахунок із ПП - автоцентр "ЛИГА-П", у сумі 178 525 гривень, що складає 100,00% ціни товару, після одержання кредиту в банку протягом 1 (одного) банківського дня. Право власності на товар, що купується по даному договору, переходить Покупцю з моменту сплати Продавцю суми авансу і при одержанні від банку гарантійного листа про згоду надати кредит для остаточного розрахунку за Продавцем (п.п.2.1, 2.2 Договору від 07.03.2014 року). З цього видається нелогічним укладення договору такого змісту, з урахуванням того, що кошти на придбання автомобіля нібито були позичені згідно розписки від 01.03.2014 року заздалегідь, а саме за 6 днів до моменту укладення договору купівлі-продажу транспортного засобу. Таким чином, можна дійти висновку, що ніякої позики насправді не було і доказ у вигляді письмової розписки був складений штучно з метою створення хоч якихось підстав для подання цього позову. Про фіктивний характер договору позики на підтвердження якої складено письмову розписку від 01.03.2014 року свідчить також і той факт, що дохід [PERSON] недостатній для повернення такої суми позичених коштів в розумні строки. До свого зникнення чоловік позивачки - [PERSON] був основним годувальником в сім'ї, що в свою чергу підтверджує той факт, що якщо б така позика і існувала, то повертати її повинен був би [PERSON], відповідач у справі. Низький рівень доходів позивачки може бути підтверджено відповідною довідкою про доходи з державної податкової інспекції. Зрештою, з наведеного вище вбачається те, що вказана письмова розписка від 01.03.2014 року не є належним доказом у цій справі, оскільки з неї не вбачається, що саме ці кошти були використані для придбання спірного автомобіля, а з урахуванням положень ч. 4 ст. 65 та ст. 60 СК України можливий факт позики коштів для придбання автомобіля не змінює правовий режим придбаного за них майна. Так, зокрема, це майно становить спільну сумісну власність подружжя, а позичені кошти є спільним зобов'язанням сім'ї. З матеріалів справи вбачається, що у Франківському районному суді м. Львова на розгляді перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики у сумі 323000 гривень. В ході розгляду цієї справи ухвалою Франківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2014 року було вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на автомобілі - NISSAN JUKE, 2013 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER] та автомобіль MITSUBISHI LANCER, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER], номер кузова [NUMBER], що належать на праві спільної сумісної власності, оскільки, вказані автомобілі були придбані у шлюбі [PERSON] (80300, [ADDRESS], реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER]) та [PERSON] (Львівська область, [ADDRESS] реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER]) і зареєстровані на ім'я [PERSON]. [PERSON] оскаржила зазначену ухвалу, однак суд апеляційної інстанції залишив її без змін. Відповідно до п. 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", при поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов'язаннями, що виникли в інтересах сім'ї (ч. 4 ст. 65 СК України). П. 30 постанови Пленуму Верховного Суду України №11 від 21.12.2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя", передбачено рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об'єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК ( 2947-14 ). У випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім'ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За таких обставин суд прийшов до переконання, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та необґрунтованими. Зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв'язок у сукупності, встановлені судом обставини свідчать про те, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed