Jurisdiction: civil
Date: 2015-09-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, яким просив стягнути із відповідача заборгованість за кредитним договором у б/н від 31.07.2013 року в розмірі- 11 640,09 грн. та понесені судові витрати. В судове засідання представник позивача надала заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги підтримала та не заперечувала щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач - [PERSON] до суду не з"явився, про день та час розгляду справи повідомлявся, заперечень на позов чи заяв на відкладення з поважних причин не подав. Зі згоди представника позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.224 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд позов задовольняє, із наступних підстав. Так з"ясовано, що 31.07.2013 року між Банком та фізичною особою-підприємцем [PERSON] укладено договір б/н відповідно якого позичальнику надано кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на поточний рахунок [NUMBER] в електронному вигляді через встановлені засоби електронного зв"язку Банку і Клієнта. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява про відкриття поточного рахунку разом із "Умовами та правилами надання банківських послуг" та "Тарифами Банку", що розміщені в мережі Інтернет, які разом складають між ним та Банком Договір банківського обслуговування №б/н від 31.07.2013 року. За умовами договору, Кредитор прийняв на себе зобов'язання надати кредитні кошти Позичальнику, в порядку визначеному в кредитному договорі. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за Кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ч.1 ст.1049 ЦК України, позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюється договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов'язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до статті 526 ЦК України, зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 ЦК України також передбачено, що договір є обов'язковим для виконання сторонами. Відповідач , як фізична особа -підприємець перед позивачем належним чином не виконав зобов"язання, внаслідок чого станом на 20.04.2015 року утворилась заборгованість у розмірі-11 640,09 грн., яка складається з наступного: заборгованість за кредитом- 5 776,03 грн., заборгованість по процентам за користування кредитом- 3 025,52 грн., пеня за несвоєчасність виконання зобов"язань- 2 266,54 грн., заборгованість по комісії за користування кредитом- 572,00 грн., розрахунок якої додається (а.с. 43-44). У відповідності до ч. 1 ст. 546 ЦК України, виконання зобов"язання може забезпечуватися неустойкою. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов'язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов'язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов'язання за кожен день прострочення виконання ( ст. 549 ЦК України). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов'язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: сплата неустойки. Разом з тим, згідно ст.ст. 51, 52, 598-609 ЦК України, ст.ст. 47-49 Закону України "Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом", однією із особливостей підстав припинення зобов"язань для фізичної особи підприємця є те, що у випадку припинення суб"єкта підприємницької діяльності- фізичної особи ( виключення з реєстру суб"єктів підприємницької діяльності ) її зобов"язання за укладеними договорами не припиняються, а залишаються за нею як фізичною особою, оскільки фізична особа не перестає існувати. Фізична особа-підприємець відповідає за своїми зобов"язаннями, пов"язаними з підприємницькою діяльністю, усім своїм майном. Не задоволені вимоги кредиторів можуть бути заявлені в порядку, встановленому цивільним законодавством України. Така правова позиція була висловлена Верховним Судом України в постанові від 04 грудня 2013 року (справа № 6-125 цс 13). Відповідно до ч.2 ст.214 ЦПК України, при виборі і застосуванні правової норми до спірних правовідносин суд враховує висновки Верховного Суду України, викладені у постановах, прийнятих за результатами розгляду заяв про перегляд судового рішення з підстав, передбачених пунктами 1, 2 частини першої статті 355 цього Кодексу. Згідно відповіді за електронним запитом суду від 02.09.2015 року надано Спеціальний витяг з Єдиного державного реєстру юридичний осіб та фізичних осіб-підприємців з якого вбачається, що суб'єкт підприємницької діяльності [PERSON], реєстраційний номер фізичної особи-підприємця в ЄДР: [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS], припинив діяльність ( власне рішення ), про що до Єдиного державного реєстру 11 лютого 2015 року внесено запис за номером 24440060002020892. Позов до суду банк подав 13.05.2015 року . Під час розгляду справи, 09 червня 2015 року проведено державну реєстрацію фізичної особи-підприємця [PERSON], реєстраційний номер фізичної особи-підприємця в ЄДР: [NUMBER], місце проживання: [ADDRESS]. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у Постанові № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ» від 01 березня 2013 року роз'яснив, що спір фізичної особи, яка має статус суб'єкта підприємницької діяльності, у цивільно-правових, житлових чи інших правовідносинах, що не має ознак господарського та не пов'язаний з господарською діяльністю, підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Наприклад, вирішуючи належність спору про визнання договору купівлі-продажу нерухомого майна недійсним до цивільної чи господарської юрисдикції, у разі виникнення такого спору між господарським товариством і фізичною особою, яка є приватним підприємцем, суду належить з урахуванням змісту договору та інших правовстановлюючих документів з'ясувати, з використанням якого правового статусу при укладенні такого договору діяла фізична особа: як фізична особа чи як фізична особа-підприємець, а також врахувати, які саме правовідносини між сторонами виникли. Оскільки у разі припинення діяльності фізичної особи як суб'єкта господарювання відповідно до пункту 6 частини першої статті 80 ГПК провадження у господарській справі припиняється, то з часу державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця в порядку, встановленому Законом України від 15 травня 2003 року № 755-IV «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців», спори за участю такої фізичної особи-підприємця, у тому числі пов'язані з підприємницькою діяльністю, що здійснювалася ним раніше, належить розглядати в порядку цивільного судочинства, за винятком випадків, коли провадження у відповідних справах було порушено у господарському суді до настання таких обставин, оскільки за загальним правилом громадянин-підприємець відповідає за своїми зобов'язаннями належним йому майном і після припинення своєї підприємницької діяльності. Після припинення провадження у господарській справі з підстави, наведеної вище, спори за участю таких осіб підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства. Таким чином, оскільки на час звернення позивача в суд із позовом до відповідача, фізична особа-підприємець [PERSON] припинив підприємницьку діяльність, спір між ним та банком має розглядатись в порядку цивільного судочинства, а відтак і підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст. 88 ЦПК України стороні, на користь якої постановлено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 243,60 грн. - судового збору. Тому,

Outcome: approved