Jurisdiction: civil
Date: 2015-04-15 00:00:00

23.02.2015 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "ПівнГЗК" про відшкодування моральної шкоди у зв'язку з професійним захворюванням. В обґрунтування позову зазначив, що працював в важких та шкідливих умовах праці на різноманітних посадах: машиніста, слюсаря з ремонту устаткування, старшим майстром виробництва, агломератником з 06.10.1973 року по 18.03.2010 року ПАТ "ПівнГЗК" що є правонаступником ВАТ "ПівнГЗК" та був звільнений в зв'язку невідповідності стану здоров'я виконуваній роботі. В наслідок особливостей технологічного та трудового пронесу при виконанні робіт на протязі 23 роки і 11 місяців, умови праці виконуваних робіт характеризувалися впливом підвищеного аерозолю, пилу, шкідливих хімічних речовин, що в рази перевищували в концентраціях. Рішенням лікарсько-експертної комісії клініки Українського науково-дослідного інституту промислової медицини від 27.10.2009 р., йому було встановлено професійне захворювання, основний діагноз: хронічне обструктивне захворювання легень першої-другої стадії (пиловий бронхіт 1-2 стадії, емфізема легень першої-другої стадії) - захворювання професійне. За висновком МСЕК від 22.01.2013 р. йому вперше було встановлено 30% втрати професійної працездатності. Вважає, що за таких обставин роботи в шкідливих та небезпечних умовах праці з боку роботодавця йому повинна має бути відшкодована моральна шкода, завдана ушкодженням здоров'я. Актом розслідування хронічного професійного захворювання (форма П-4) від 27.11.2009 р. встановлена причина профзахворювання (п.17). Зазначеним актом розслідування вказані обставини, за яких виникло професійне захворювання: це умови праці, що характеризуються запиленістю повітря робочої зони аерозолів в концентраціях, що перевищують ГДК, через недосконалість робочого місця, порушень системи аспірації та важких режимів експлуатації технологічного устаткування, підпадала під вплив підвищених параметрів аерозолю, переважно фібро генної дії у повітрі робочої зони та виробничого шуму. Вважає, що до розвитку професійних захворювань призвела аварійна виробнича ситуація, порушення нормального перебігу технологічного процесу, неправильна організація трудового процесу, неправильність або відсутність санітарно-технічних пристроїв, невикористання засобів індивідуального захисту тощо. Тому, винним в завданні ушкодження здоров'я є ПАТ "Північний ГЗК". Він не може вести повноцінний образ життя, відчуває фізичні страждання, фізичну біль, психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні. Все це постійно негативно позначається на його душевному стані. Вважає, що за таких обставин йому має бути відшкодована шкода, завдана ушкодженням здоров'я, яку він оцінює в 243 000,0 грн.. В судовому засідання представник позивача позов підтримав у повному обсязі. Представник відповідача позов не визнала, зазначила, що основними видами господарської діяльності ПАТ "ПівнГЗК" є пошук, розвідка і розробка корисних копалин, видобування залізної руди відкритим способом, виробництво та реалізація залізорудного концентрату і металізованих обкотишів. Ця діяльність, пов'язана розкриванням надр буровибуховим методом, використанням потужної гірничої техніки (бурові установки, екскаватори, бульдозери тощо), технологічного транспорту (залізничного, автомобільного, конвеєрного), іншого технологічного устаткування, задіяного в процесі переробки та збагачення залізорудної сировини, виготовлення обкотишів (дробарки, шарові млини, магнітні сепаратори, випалювальні машини та ін.). Природно, що така господарська діяльність створює техногенне навантаження на навколишнє середовище і впливає на здоров'я працівників, зайнятих у виробництві. Також слід враховувати, що комбінат було побудовано на початку 60-х років минулого століття. Він був спроектований за технологією, яка передбачала використання обладнання, машин та механізмів, при роботі яких виникають шкідливі фактори, що безпосередньо впливають на організм працівника. Проект пройшов державну експертизу на відповідність діючим нормативним актам з охорони праці. Протягом останнього десятиліття у ПАТ "ПівнГЗК" впроваджуються потужні інвестиційні проекти з метою модернізації виробництва. Пріоритетними напрямками є охорона праці, підвищення безпеки технологічних процесів, полегшення та покращення умов праці робітників, а також навчання персоналу з метою підвищення особистої відповідальності кожного працівника за збереження свого життя та здоров я в умовах виробництва, пов'язаних з впливом шкідливих та небезпечних виробничих факторів. Однак, незважаючи на значні фінансові вкладення в удосконалення виробничих процесів, придбання більш сучасної техніки та засобів колективного і індивідуального захисту, повне усунення шкідливих та небезпечних виробничих факторів у гірничодобувній промисловості та їх впливу на здоров я працівників є неможливим. Тому відповідно до ч.5 ст. 153 КЗпП України ПАТ "ПівнГЗК" повідомив Державну службу гірничого нагляду та промислової безпеки України про неможливість повного усунення небезпечних та шкідливих умов праці на своєму виробництві та отримав тимчасовий Дозвіл (№741.13.15) Криворізького гірничопромислового територіального управління Держгірпромнагляду на здійснення такої діяльності. Також слід враховувати, що за роботу в шкідливих умовах праці відповідач надає працівникам передбачені чинним законодавством та колективним договором ПАТ "ПівнГЗК" пільги та компенсації, зокрема, підвищену оплату праці, додаткові відпустки, профілактичне харчування; перераховує до Пенсійного фонду кошти для забезпечення виплати пенсій за віком на пільгових умовах за Списками №1 і №2. Відповідно до ст.29 КЗпП України та ст.5 ЗУ "Про охорону праці" під час прийому на роботу, а також після кожної атестації робочих місць, які проводились у 1994р, 2000р., 2005р. та 2010р. позивач під розписку був поінформований про умови праці, наявність на його робочому місці небезпечних і шкідливих виробничих факторів, які ще не усунуто, та можливі наслідки їх впливу на здоров'я; а також про його право на пільги і компенсації за роботу в таких умовах відповідно до чинного законодавства та колективного договору. Таким чином, позивач, знаючи і розуміючи, що умови праці на його робочому місці є шкідливими і небезпечними і можуть призвести до ушкодження здоров я внаслідок тривалої роботи в таких умовах, свідомо погодився на таку роботу, маючи на увазі отримувати підвищену заробітну плату, встановлені законодавством пільги і компенсації та право на пенсію на пільгових умовах у більш ранньому віці. Хоча чинне законодавство не встановлює будь-якої прямої заборони чи обмеження тривалості роботи працівників у шкідливих та небезпечних умовах праці, на думку відповідача, працівник повинен сам дбати про власне здоров'я сам і обмежувати час своєї роботи в таких умовах праці. Наприклад, чоловікам для отримання права на пенсію за віком на пільгових умовах достатньо 10 років роботи за Списком №1 та 15 років роботи за Списком №2 (ст.13 ЗУ "Про пенсійне забезпечення"). У п.17 Акту розслідування хронічного професійного захворювання від 30.11.2009р. №38 вказано, що причиною виникнення профзахворювання у позивача є "робота на протязі 23 років 11 місяців в умовах запиленості повітря робочої зони, що перевищувала ГДК (....)". Тобто, не тільки вплив самих по собі шкідливих виробничих факторів, але й тривалість роботи позивача в шкідливих умовах праці є тим чинником, який збільшив ризик виникнення у нього професійного захворювання. Статтею 153 КЗпП України, на яку посилається позивач, встановлено, що працівник має право відмовитися від дорученої роботи, якщо створилася виробнича ситуація, небезпечна для його життя чи здоров я, або людей, які його оточують. Статтею 38 КпП України встановлено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений час, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні, а у разі, якщо власник або уповноважений ним органом не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору - у визначений працівником строк з отриманням вихідної допомоги у розмірі, не меншому трьохмісячного заробітку. Як видно із записів у трудової книжки позивача, він має професію водія і тому він мав реальну можливість змінити місце роботи і уникнути впливу шкідливих виробничих факторів на його організм. У свою чергу, роботодавець не може припинити трудові відносини з працівником інакше, як з підстав, передбачених законодавством. Так, згідно з п. 2 ст. 40 КЗпП України роботодавець має право розірвати трудовий договір з працівником у випадку його невідповідності виконуваній роботі за станом здоров'я. Підставою для припинення трудових відносин в цьому випадку є медичний висновок ЛКК, МСЕК або іншого уповноваженого медичного закладу. Тобто, роботодавець має можливість припинити роботу працівника в шкідливих умовах праці (перевести, за його згодою на іншу роботу, не пов'язану з впливом шкідливих чинників або звільнити у разі відмови від переведення чи відсутності відповідної роботи) лише у випадку, коли у працівника вже виникло і встановлено уповноваженим медичним органом порушення стану здоров'я. Таким чином, оскільки тривалість роботи працівника в шкідливих умовах праці, яка збільшує рівень професійного ризику, залежить від нього самого, слід зробити висновок, що існує причинно-наслідковий зв'язок між професійним захворюванням і діями самого потерпілого, які виражаються у тривалому продовженні роботи в шкідливих умовах, а не тільки діями роботодавця, який не має можливості усунути шкідливі виробничі чинники з незалежних від нього причин. У п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р. №4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" (надалі -"Постанова №4") зазначено, що суд повинен, зокрема, з ясувати, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну йому шкоду тза з чого він при цьому виходить. Як видно з позовної заяви, оцінюючи розмір моральної шкоди у сумі 243 600грн., позивач виходив із норми, передбаченої п.3 статті 34 Закону України №1105 "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання". На думку відповідача застосування зазначеної норми у даних правовідносинах є неправомірним, оскільки: вона регулювала обов'язок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві по відшкодуванню моральної шкоди потерпілим, а не обов'язок роботодавця по відшкодуванню моральної шкоди працівнику; вона втратила чинність ще у березні 2007 р. на підставі ЗУ від 23.02.2007 р. №717. Як зазначено у п. 9 Постанови №4, розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховується стан здоров я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості і справедливості. У ПАТ "ПівнНГЗК" здійснюється добровільне відшкодування шкоди потерпілим на виробництві на підставі "Порядка определения и осуществления виплат физическим лицам в счет компенсации потерь неимущественного характера вследствие травмьі на производстве или профессионального заболевания, связанньїх с вьшолнением йми трудових обязанностей", затвердженого наказом генерального директора комбінату від 21.12.2010 р. №2254 (надалі-"Порядок"). Це внутрішній нормативний акт, згідно з яким проводиться розрахунок і виплата відшкодування моральної шкоди особам, які отримали трудове каліцтво або професійне захворювання, працюючи на комбінаті. Для розрахунку розміру відшкодування шкоди застосовується формула, визначена п. 2.3.1 Порядку: Л = Б х Ст + Пст, де Л- ліміт виплати, Б - базова сума для розрахунку (для судового порядку -20 000 грн.); Ст-ступінь втрати професійної працездатності; Пст - поправка на стаж, яка розраховується як добуток кількості повних років, відпрацьованих потерпілим у шкідливих умовах праці на комбінаті і суми 170 грн. (10 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян). На підставі даного Порядку сума відшкодування моральної шкоди позивачу складатиме: 20 000 грн. х 30% + 170 грн х 23р. = 9 910 грн. Із даної суми утримуються податок на доходи фізичних осіб (15%) та військовий збір (1,5%). У разі згоди позивача на виплату відшкодування моральної шкоди у розмірі, розрахованому за вищезазначеною формулою, між сторонами може бути укладена мирова угода; відшкодування шкоди оформлюється і виплачується у найкоротший термін. Враховуючи вищевикладене, просить відмовити [PERSON] у задоволені позовних вимог до ПАТ "ПівнГЗК" про стягнення моральної шкоди в сумі 243 000 грн. Вислухавши сторони, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено та сторонами не оспорюється, що позивач тривалий час працював у шкідливих умовах на ПАТ "ПівнГЗК" , що не заперечується відповідачем, висновком МСЕК від 22.01.2013 р. йому встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 30%. (а.с.7-12,21). Таким чином, у позивача на підставі висновку МСЕК від 22.01.2013 р. право на відшкодування моральної шкоди виникло з 22.01.2013 року, дня встановлення ступеня втрати професійної працездатності. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 27.11.2009 р. причиною професійного захворювання стало те, що в процесі виконання роботи він підпадав під дію шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, рівень яких перевищував гранично допустимі норми. (а.с.16-19). Відповідно до роз'яснень, викладених у п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року (зі змінами), судам необхідно враховувати , що відповідно до ст.. 237-1 КЗпП України за наявності погіршення прав працівника у сфері трудових відносин ( в тому числі виконання робіт у безпечних для життя і здоров'я умовах), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв'язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов'язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. 3 01 квітня 2001 року набрав чинності Закон України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Одним із завдань цього Закону та обов'язку Фонду соціального страхування було відшкодування моральної шкоди, заподіяної умовами виробництва, застрахованим та членам їх сімей від нещасних випадків. Законами України про Державний бюджет на 2006 рік та 2007 рік, зупинялась дія, в частині відшкодування моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей, абзацу 4 ст. 1, підпункту "є" ч, 1 ст. 21, ч. З ст. 28, ч. З ст. 34 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Крім цього, Законом від 28.12.2007 року № 107 з п. 3 Прикінцевих положень виключені слова, які свідчили про відшкодування за умов, зазначених у цьому пункті, моральної (немайнової) шкоди потерпілим на виробництві та членам їх сімей, і водночас доповнено цей пункт таким абзацом: "відшкодування Фондом соціального страхування від нещасних випадків моральної шкоди застрахованим та членам їх сімей незалежно від часу настання страхового випадку припиняється з 01 січня 2008 року". Конституційний Суд України в абзаці 9 пункту 5 Рішення №20-рп/2008 (справа про страхові виплати) зазначив, що положеннями п. 1, абзацу 3 п. 5, п. 9, абзацу 3 п. 10, п.11 розділу 1 Закону України "Про внесення змін до Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності" від 23.02.2007 року №717, скасовано право застрахованих громадян, що потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". Проте, Конституційний Суд України вважає, що саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки ст. 1167 Цивільного кодексу України та ст.. 237-1 КЗпП України їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Встановлений законодавством розподіл обов'язків щодо відшкодування моральної шкоди потерпілим на виробництві від нещасного випадку та професійного захворювання не суперечить вимогам статті 22 Конституції України. З огляду на викладене, Конституційний Суд України не вбачає підстав для визнання неконституційними положень п.1, абзацу 3 п.5, п.9, абзацу 3 п.10, п.11 розділу 1 Закону України "Про загальнообов'язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності". З урахуванням вищевикладеного суд вважає, що спірні правовідносини виникають із трудових правовідносин і позивач має право на відшкодування моральної шкоди відповідачем - ПАТ "ПівнГЗК". Визначаючи розмір моральної шкоди, суд вважає, що слід врахувати роз'яснення п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 р., з подальшими змінами, "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", відповідно до якого, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних і фізичних страждань, з урахуванням в кожному конкретному випадку ступеня вини відповідача та інших обставин. Зокрема, враховується характер і тривалість страждань, стан здоров'я потерпілого, тяжкість завданої травми, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, характер моральних страждань і наслідків, що наступили. Отже, враховуючи те, що вперше позивачу встановлено 30% втрати працездатності, а також характер захворювання, пов'язаних з спричиненням профзахворюванням фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, конкретних обставин по справі, і наслідків, що наступили та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що слід позовні вимоги [PERSON] задовольнити частково та стягнути з відповідача ПАТ "ПівнГЗК" на користь [PERSON] 20 000,0 грн. у відшкодування моральної шкоди. На підставі ст. ст. 153, 237-1 КЗпП України , ст.10, 11, 60, 84, 209 ч.3, 212, 213-214, 218 ЦПК України, суд -

Outcome: partial