Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області, [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Позовні вимоги [PERSON] мотивувала тим, що 22 липня 2007 року вона звернулася до Ленінського РВ міліції м. Вінниці, правонаступником якого є Вінницький міський відділ УМВС України у Вінницькій області, із заявою про злочин, а саме викрадення її особистих речей: сумки компютерної з компютером-ноутбуком Toshiba L20-181 та записником, забутих в інтернет-салоні. Працівник міліції не відразу погодився прийняти дану заяву. Позивач зазначає, що протягом пяти років ні злодія, ні речей ніхто і не шукав. Натомість з 2007 року працівниками міліції неодноразово виносились постанови про відмову в порушенні кримінальної справи, які скасовувались судом та прокурором. Остаточна постанова про відмову в порушенні кримінальної справи була прийнята 26.07.2011 року. [PERSON] вважає, що відповідачами були порушено її право на власність в частині її захисту. Таким чином, протиправними рішеннями, діями та бездіяльністю відповідачі завдали позивачу матеріальної та моральної шкоди. До матеріальної шкоди позивач відносить вартість: компютера 8\~624,45 грн., компютерної сумки 200 грн., записника 50 грн. та програмного забезпечення і інформації, накопиченої на компютері 5\~000 грн. Завдану моральну шкоду позивач обґрунтовується бездіяльністю відповідачів щодо розгляду заяви про злочин, завданні їй душевних страждань, витрачанням часу на звернення до суду для захисту своїх прав, неможливістю нормального розвитку дитини. Враховуючи вищевикладене, [PERSON] звернулася до суду з даним позовом та просить: 1. стягнути на її користь з Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області завдану їй майнову (матеріальну) шкоду в сумі вартості викраденого майна, обрахованої на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з позовом обрахована в сумі 13\~874,45 грн.; 2. стягнути на її користь з Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області завдану їй моральну (немайнову) шкоду: - за бездіяльність з належної перевірки її заяви про злочин, яка полягає у відсутності своєчасних необхідних релевантних фахових дій, що потягло втрату міліцією можливості розшуку її майна, розшуку та покарання викрадача в розмірі десяти мінімальних заробітних плат станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 11\~470 грн.; - за прийняття незаконного рішення від 03.03.2010 року про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявою про злочин, факт незаконності прийняття якого встановлений постановою прокурора Ленінського р-ну м. Вінниці [PERSON] від 20.07.11р. в розмірі трьох мінімальних заробітних плат станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 3\~441 грн.; 3. стягнути на її користь з [PERSON] завдану їй моральну (немайнову шкоду) за прийняття незаконного рішення від 03.03.10р. про відмову в порушенні кримінальної справи за її заявою про злочин, факт незаконності прийняття якої встановлений постановою прокурора Ленінського р-ну м. Вінниці [PERSON] від 20.07.11р. в розмірі однієї мінімальної заробітної плати станом на день прийняття судом рішення, що станом на день звернення з цим позовом складає 1\~147 грн. Разом з тим, під час розгляду справи по суті [PERSON] неодноразово подавались позови в новій редакції, заяви про уточнення розміру позовних вимог. Так відповідно до останньої заяви про уточнення розміру позовних вимог в частині немайнової (моральної) шкоди станом на 14.12.2016 року, [PERSON] просить стянути з відповідачів: з Вінницького міського відділу УМВС України у Вінницькій області (Вінницького відділу поліції (м. Вінниця) ГУ НП у Вінницькій області: за бездіяльність в розмірі 10\~000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання цієї заяви складає 10 000€ х 2\~770.1458 : 100 = 277\~014.58 грн.; за прийняття незаконного рішення в розмірі 5\~000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання цієї заяви складає 5 000€ х 2\~770.1458 : 100 = 138\~507.29 грн.; з [PERSON] за прийняття незаконного рішення в розмірі 3\~000 євро, що за офіційним курсом НБУ станом на день подання цієї заяви складає 3 000€ х 2\~770.1458 : 100 = 83\~104.37 грн. В судове засідання позивач не з'явилася, зазначивши в заяві про уточнення розміру позовних вимог, що зявитись в судове засідання не може та просила суд розглянути справу у відкритому судовому засіданні за її участі в особі забезпеченого їй судом публічного адвоката, як її представника. З приводу вказаного, суд зазначає, що статтею 12 ЦПК України (Право на правову допомогу), визначено, що особа, яка бере участь у справі, має право на правову допомогу, яка надається адвокатами або іншими фахівцями у галузі права в порядку, встановленому законом. Безоплатна правова допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правової допомоги. Визначення змісту прав на безоплатну правову допомогу, порядок реалізації цього права, підстави та порядок надання безоплатної правової допомоги, державні гарантії щодо надання безоплатної правової допомоги врегульовано Законом України «Про безоплатну правову допомогу». За змістом зазначеного Закону, зокрема статті 19, єдиним випадком, коли Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги зобовязаний негайно призначити захисника на підстав рішення суду (ухвали) це у випадку отримання ухвали слідчого судді або суду про залучення захисника для здійснення захисту за призначенням або проведення окремої процесуальної дії (частина 6 статті 19 Закону), тобто в порядку кримінального провадження, в усіх інших випадках на підставі звернення особи до Центр з надання безоплатної вторинної правової допомоги про надання одного з видів правових послуг передбачених ст. 13 Закону. Разом із зверненням про надання безоплатної вторинної правової допомоги особа або законний представник особи повинні подати документи, що підтверджують належність особи або осіб, стосовно яких звертається законний представник, до однієї з вразливих категорій осіб, передбачених частиною першою статті 14 цього Закону (частини 1 та 4 статті 18 Закону України «Про безоплатну правову допомогу») Отже, при розгляді цивільної справи на суд не покладається обовязок, щодо забезпечення особи, яка бере участь у справі адвокатами. Таке право особою реалізується особисто, у відповідності до Закону України «Про безоплатну правову допомогу». З урахуванням наведеного, суд вважає за можливе здійснити розгляд справи за відсутності позивача. Представник відповідач [PERSON] міського відділу УМВС України у Вінницькій області в судове засідання не зявився, надавши суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позов не визнає, надає письмові заперечення та просить відмовити позивачу у задоволенні даного позову. В судове засідання відповідач [PERSON] не зявився з невідомих причин, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, прийшов до висновку, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди а також відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Відповідно до ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Правилами ст. 10 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 2 ст. 60 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У п. 33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначено, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Судом встановлено, що постановою о/у ВКР Ленінського ВМ ВМВ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції [PERSON] від 26.07.2007 року, в порушені кримінальної справи було відмовлено (а.с. 4 Т. 1). Так, зі змісту даної постанови вбачається, що 22 липня 2007 року в Ленінський відділ міліції з письмовою заявою звернулася [PERSON] з проханням прийняти міри до пошуку її ноутбука фірми «Тошиба», який вона забула по вул. Соборній, 8 22.07.2007 року. Чим їй було завдано матеріального збитку на суму 3600 грн. В ході проведеної перевірки було встановлено, що 22.07.2007 року [PERSON], разом зі своєю донькою, близько 12.40 год. прийшли в інтернет-салон по вул. Соборній та відправивши одного листа за допомогою електронної пошти близько 13.00 год. вийшли з даного салону та направились додому. Разом з тим, постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 18 листопада 2009 року скарга [PERSON] була задоволена та вищевказана постанова скасована, а матеріали направленні для проведення додаткової перевірки (а.с.5 Т.1). Відповідно до постанови о/у СКР Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції [PERSON] в порушені кримінальної справи було повторно відмовлено (а.с. 6 Т. 1). Однак, дана постанова була скасована прокурором Ленінського району м. Вінниці [PERSON], а матеріали направлено для організації ретельної додаткової перевірки та прийняття рішення відповідно з законом, що підтверджується постановою від 20.07.2011 року (а.с. 7 Т.1). Постановою о/у СКР Ленінського РВ ВМУ УМВС України у Вінницькій області лейтенанта міліції [PERSON] від 26 липня 2011 року, відмовлено в порушенні кримінальної справи (а.с. 8 Т. 1). З матеріалів справи вбачається, що дану постанову позивач оскаржувала, проте їй було відмовлено. Даний факт підтверджується постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14 вересня 2012 року (а.с. 9-10 Т.1) та ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 12 жовтня 2012 року (а.с. 11-12 Т. 1). З огляду на вищевказані докази, суд приходить до висновку, що постанова від 26 липня 2011 року про відмову в порушенні кримінальної справи є остаточною та також, що набрала законної сили. Відповідно до витягу із наказу начальника УМВС України у Вінницькій області від 03.12.2014 року, відповідача [PERSON] було звільнено з органів внутрішніх справ у запас Збройних Сил (а.с. 193 Т. 2). Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду регулюється Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до положень вищевказаного Закону підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства (ст. 1 Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Статтею другою вищевказаного Закону визначено, що право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: постановлення виправдувального вироку суду; встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. З огляду на вищезазначене, суд приходить до висновку, що позивач не належить до кола осіб, які мають право на відшкодування шкоди, передбаченої вищезазначеним Законом. Так, суд звертає увагу на те, що [PERSON] не надано жодного доказу на підтвердження незаконності дій правоохоронних органів, в тому числі і дій [PERSON] Як вбачається з матеріалів позовної заяви та заяви про уточнення розміру позовних вимог, позивач визначаючись із сумою завданої їй майнову (матеріальну) шкоду виходить з сумі вартості викраденого майна, обрахованої на день прийняття судом рішення. Однак, суд критично ставить до даного обрахунку, оскільки з матеріалів справи не вбачається характеризуючи ознак викраденого майна. Тобто, щодо ноутбука: рік випуску, розмір екрана, тип процесора та інше, від яких залежить ціна ноутбука. Щодо сумки компютерної, то якого вона була розміру, з якого матеріалу та в якому році виготовлена. Аналогічні дані також не були вказані щодо записника. Таким чином, з огляду на вищевказане, суд не приймає до уваги роздруківки з інтернет-магазинів про вартість вищевказаних речей. Також слід зазначити, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували наявність даних речей у позивача до викрадення. Щодо вимоги позивача про стягнути на її користь з відповідачі завдану їй моральну (немайнову шкоду), судом встановлено наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом (ч.ч. 1, 2, 6, 7 ст. 1176 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, з огляду на вимоги вищевказаних статей, суд приходить до висновку, що для відшкодування моральної шкоди необхідно, щоб дії, бездіяльність чи рішення правоохоронних органів були неправомірними чи незаконними. Незаконними є діяння, які суперечать приписам законів та інших нормативних актів або здійснені поза межами компетенції вищезазначених органів. Незаконність рішення, дії чи бездіяльності завдавача шкоди повинна бути доведена. Так, з матеріалів справи вбачається, що постановою Ленінського районного суду м. Вінниці від 14.09.2012 року у справі № 212/10252/2012 залишеною без змін ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 15.10.2012р. у справі за скаргою [PERSON] на постанову про відмову у порушенні кримінальної справи від 26.07.2011 року та відмовний матеріал № 4292/2 у задоволенні скарги [PERSON] відмовлено. Судом встановлено, що позивач з самого початку не вказувала на крадіжку її майна безпосередньо в неї, а повідомила, що ноутбук вона забула в Інтернет-салоні, та виявила зникнення лише біля дверей власної квартири після повернення додому, тому перед працівниками міліції постала першочергова задача, зясувати де саме забула [PERSON] свій ноутбук. Це можливо було б зробити одразу після повідомлення нею про злочин. Разом з тим, суд звертає увагу на те, що скасування прокуратурою м. Вінниці постанови про відмову в порушенні кримінальної справи з мотивів неповноти проведеної перевірки не є законодавчо закріпленими підставами для відшкодування моральної шкоди та не доводить незаконності бездіяльності Вінницького МВ УМВС України у Вінницькій області. Згідно ст.ст. 22, 23 ЦК України, особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров'я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім'ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв'язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. З правової позиції\~Верховного Суду України від 9 вересня 2015 року, висловленій в постанові № 6-322цс15 вбачається, що у разі, якщо події, які породили цивільне право позивача на відшкодування моральної шкоди та стали підставою для звернення до суду з позовними вимогами, відбулися після 1 січня 2004 року, тобто після набрання чинності Цивільного кодексу України 2003 року, то такі позовні вимоги підлягають розгляду згідно з положеннями статей 1167, 1168 цього Кодексу. Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.95 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв'язку з ушкодженням здоров'я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв'язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв'язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Пунктом 5 даної Постанови визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов'язковому з'ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв'язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з'ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Особа (фізична чи юридична) звільняється від відповідальності по відшкодуванню моральної шкоди, якщо доведе, що остання заподіяна не з її вини. Відповідальність заподіювача шкоди без вини може мати місце лише у випадках, спеціально передбачених законодавством. Жодних доказів завдання відповідачами, позивачу моральної шкоди, суду надано не було. Тобто не підтверджено факт заподіяння позивачеві моральних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні. В своїй позовній заяві [PERSON] лише посилається на те, що їй було завдано душевних страждань, вона витрачала час на звернення до суду для захисту своїх прав, а також її дитина була позбавлена нормального розвитку, однак жодного доказу на підтвердження даного факту суду надано не було. Пунктом 9 вищевказаної Постанови Пленуму визначено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров'я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Тому, суд критично ставиться до розрахунку, виконаного позивачем, відносно суми моральної шкоди - 3\~000 євро або 83\~104.37 грн., оскільки суду не зрозуміло з чого виходила позивач визначаючи дану суму. Таким чином, причинного зв'язку між заподіяною моральною шкодою і протиправністю діяння відповідачів, з наявних в матеріалах справи документів не вбачається. Згідно ст. 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зв'язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Тобто, відповідно до положень вищевказаного Закону, умовами настання моральної шкоди має бути фізичний або психічний вплив на особу, які на сьогоднішній день, є відсутніми і не доведеними з боку позивача. Частиною першою статті 57 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. У п. 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін\~одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Разом з тим, суд вважає за необхідне звернути увагу на те, що Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 09.10.1979 року в справі Ейрі (пункт 24), рішення від 13.05.1980 року в справі Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05.2013 року в справі [PERSON] проти України (пункт 32) визначає, що\~Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. Відповідно до ст. 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст.61 цього Кодексу. З огляду на вищевикладене, суд вважає, що позивачем не обґрунтовано та не доведено підстав для про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. Отже, враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що права позивача порушені не були. Тому, суд, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв'язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об'єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, приходить до висновку, що позовні вимоги позивача [PERSON] до Вінницького міського відділу Управління Міністерства внутрішніх справ України у Вінницькій області, [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди не знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, а тому позов не підлягає задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed