Jurisdiction: civil
Date: 2017-08-08 00:00:00

У серпні 2016 року Уповноважена особа Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом , в обґрунтування якого послався на те, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладений кредитний договір № 253 3Н/08-9, за умовами якого позивач надав [PERSON] кредит в сумі 25550 доларів США, що на момент укладання договору еквівалентно за курсом НБУ 129027,50 грн. на строк до 10 квітня 2018 року зі сплатою 14 % річних, щомісячною сплатою за обслуговування кредиту в розмірі 90,32 грн. Додатковою угодою № 1 від 24 квітня 2008 року змінено відсоткову ставку за користування кредитом на 17 % річних. 24 грудня 2010 року Артемівським міськрайонним судом Донецької області ухвалено рішення по цивільній справі № 2-11928-2010 року про стягнення з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» заборгованість за кредитним договором № 2533Н/08-9 від 24 квітня 2008 року у розмірі 245809,96 грн., яка складається з наступного: заборгованість по кредиту 24066 USD, що становило 191565,36 грн.; заборгованість по сплаті відсотків за користування кредитом 5638,01USD, що становило 44878,56 грн.; комісія РО 1716,08 грн.; штраф 7649,96 грн. Посилаючись на те, що відповідачем [PERSON] не сплачено стягнуті судом кошти, з урахуванням уточнених позовних вимог просив стягнути з відповідачів у солідарному порядку різницю не стягнутої заборгованості, яка станом на 04 серпня 2016 року складає 642 151,07 грн.: по кредиту 0, 00USD; по відсотках 24203,79 USD (еквівалент 600641,45 грн.); заборгованість за комісіями РО 6356,17 грн.; штраф 35153,45 грн. (а.с. 99-100 т.1). Рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 травня 2017 року позов Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення ліквідації Публічного акціонерного товариства «Всеукраїнський акціонерний банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «Всеукраїнський акціонерний банк» різницю не стягненої заборгованості по відсотках за кредитним договором № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року в розмірі 24203,79 доларів США, з конвертацією цієї суми в національну валюту України гривню на день здійснення платежу, заборгованість за комісіями РО в розмірі 6356,17 гривень. В іншій частині позову відмовлено. Стягнуто з відповідачів на користь держави судовий збір. З зазначеним рішенням не погодився відповідач [PERSON], подав апеляційну скаргу в якій ставить питання про скасування рішення суду та ухвалення нового про відмову у задоволенні позову, посилаючись на неповне зясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права. В обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції залишив поза увагою звернення позивача у вересні 2010 року до суду з позовом до відповідачів про дострокове стягнення заборгованості за кредитом, тому висновок суду першої інстанції про те, що після 10 квітня 2018 року (строк виконання зобов`язання за кредитним договором) починається перебіг строку позовної давності є безпідставним не відповідає ч.4 ст. 267 ЦК України та правовій позиції ВСУ у справі № 6-2251цс16. Крім того, судом не враховано, що він не вчиняв жодної дії яка б свідчила про визнання боргу. Задовольняючи позовні вимоги про стягнення з поручителів в солідарному порядку заборгованості, суд першої інстанції залишив поза увагою, що кредитор самостійно змінив строк виконання основного зобов`язання та безпідставно не застосував до спірних правовідносин положення ч.4 ст. 559 ЦК України. Крім того, суд дійшов передчасного висновку про можливість солідарного стягнення грошових коштів на користь банку з боржника та обох поручителів, оскільки останні надали поруку за різними договорами поруки, а тому не несуть солідарної відповідальності перед кредитором (правова позиція ВСУ від 11.03.2015 у справі № 6-35цс15 та від 30.09.2015 у справі № 6-1348цс15). Також невірним є висновок суду в частині стягнення заборгованості за комісіями РО, оскільки суд не дослідив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, не врахував положень Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління НБУ від 10.05.2007 № 168 та правову позицію ВСУ від 16.11.2016 № 6-1746цс16. Також суд не врахував , що банк просив стягнути грошову суму у гривнях, а суд стягнувши її у доларах вийшов за межі позовних вимог, а також з урахуванням правової позиції ВСУ від 24.09.2014 року у справі № 6-145цс14 не здійснив конвертацію цієї суми у гривневому еквіваленті. Позивач та його представник у судове засідання не зявився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить телефонограма №2382 від 18.05.2016 року (т.2 а.с.26). Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні доводи апеляційної скарги підтримали просили її задовольнити. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] не зявились, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про що свідчить телефонограма №3389 від 03.08.2017 року (а.с.178 т.2). Апеляційний суд вважає за можливе розглядати справу у відсутність осіб, що не зявились, оскільки відповідно до вимог ст. 305 ч. 2 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи. Заслухавши суддю-доповідача, відповідача [PERSON] та його представника, дослідивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Перевіряючи справу в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.303 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог заявлених у суді першої інстанції. Згідно ст.ст. 213, 214 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з'ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини, якими обґрунтовувались вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані (пропущення строку позовної давності тощо), які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Обґрунтованим вважається рішення, ухвалене на основі повного всебічного зясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, якій були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставини, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції в повній мірі не відповідає. Судом першої інстанції встановлено та вбачається із матеріалів справи, що 24 квітня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено кредитний договір № 253 ЗН/08-9, за умовами якого останній отримав кредит у розмірі 25550 доларів США, що складає еквівалент 129027,50 грн. на строк до 10 квітня 2018 року зі сплатою 14 % річних, а також щомісячною платою в розмірі 90,32 грн. (а.с. 10-17 т.1). Рішенням Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб від 22 лютого 2016 року № 213 продовжено строки здійснення процедури ліквідації ПАТ «ВіЕйБі Банк» на два роки до 19 березня 2018 року включно та повноваження ліквідатора ПАТ «ВіЕйБі Банк» [PERSON] строком на два роки по 19 березня 2018 року включно (а.с. 5 т.1). Згідно п. 1.5 договору в якості забезпечення виконання позичальником своїх зобовязань щодо погашення кредиту, сплати процентів за його користування, інших платежів, передбачених цим договором, а також можливих штрафних санкцій, позичальник укладає з банком у зазначені нижче строки іпотечний договір квартири №55, що знаходиться за адресою: м. Артемівськ, вул. Радянська, будинок 57, загальною площею 44,01 метрів квадратних, яка складається з двох кімнат, що є власністю [PERSON] (а.с. 10 т.1). 24 квітня 2008 року у рахунок забезпечення виконання позичальником своїх боргових зобовязань за кредитним договором від 24 квітня 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], [PERSON] та між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], [PERSON] укладено договори поруки (а.с. 38-39, 40-41 т.1). 11 листопада 2008 року між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON] укладено Додаткову угоду № 1 до договору № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року, згідно якої сторони домовились про встановлення плати за користування кредитними коштами у розмірі 17 % річних (а.с.25 т.1). Як вбачається з Додаткового договору № 3 до договору № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], поручителям [PERSON] та [PERSON] відомий розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, яка становить 17 % річних, і вони погоджуються надавати поруку за зобов`язаннями позичальника і в наступному з урахуванням цих даних (а.с. 27 т.1). Відповідно до копії рішення Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2010 року (а.с. 8-9 т.1), стягнуто солідарно з [PERSON], [PERSON], [PERSON] на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» за кредитним договором № 253ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року заборгованість в сумі 245809,96 грн., а саме: заборгованість за кредитом 191565,36 грн., проценти 44878,56 грн., комісія за РКО 1716,08 грн., штраф 7649,96 грн., а також судовий збір у розмірі 1700 грн. та витрати на інформаційно-технічне забезпечення розгляду справи у розмірі 120 грн. В іншій частині позову відмовлено. Рішення набрало законної сили 04 січня 2011 року. Відповідно до копії постанови про стягнення боргу головного державного виконавця відділу державної виконавчої служби Артемівського міськрайонного управління юстиції від 21 січня 2013 року,при примусовому виконанні виконавчого документу № 2-11928, виданого Артемівським міськрайонним судом від 14.03.2011 року постановлено стягнути з [PERSON] борг у сумі 247629,96 грн. на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк», виконавчий збір у сумі 24763 грн. на користь ВДВС Артемівського МРУЮ, витрати на проведення виконавчих дій у сумі 33,16 грн. на користь ВДВС Артемівського МРУЮ (а.с. 149 т. 1). З довідки № 02-12/25 без дати вбачається, що [PERSON] дійсно працює по теперішній час директором у ПрАТ «Інститут Укрцветметобработка» і його виплати згідно виконавчого листа № 2-11928 від 14.03.2011 року станом на 01.10.2016 року на користь ПАТ «ВіЕйБі Банк» склали 4432,13 грн. (а.с. 139-140 т. 1). Згідно додаткових письмових пояснень позивача (а.с. 194 т.1) від 20 січня 2017 року, грошові кошти, що стягувались з [PERSON] по виконавчому листу № 2-11928 від 14.03.2011 року спочатку зараховувалися в погашення витрат по судовому збору (1700 грн.) - з 07.02.2013 року по 05.09.2013 року. Платіж 09.10.2013 року було зараховано наступним чином: 46,13 грн. в погашення судового збору, 120 грн. погашення витрат на інформаційно-технічне забезпечення судового процесу та 121,21 грн. в погашення заборгованості по кредиту, що становило 15,23 доларів США. Також судом встановлено, що станом на 04.08.2016 року відповідач [PERSON] не виконує належним чином обовязки за кредитним договором, в результаті чого виникла прострочена заборгованість на загальну суму 642 151,07 грн.: по кредиту 0,00 USD; по відсоткам 24203,79 USD (еквівалент 600641,45 грн.); заборгованість за комісіями РО 6356,17 грн.; штраф 35153,45 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості та відсотків з комісією та штрафом (а.с. 6-7 т.1). Задовольняючи частково позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що заявлені позовні вимоги в частині солідарного стягнення з відповідачів різниці не стягнутої заборгованості по відсотках за кредитним договором в розмірі 24 203,79 доларів США та заборгованості за комісіями РО у розмірі 6356,17 грн. обґрунтовані. Зазначив, що строк виконання зобов`язання відповідно до ст. 251 ЦК України викладено безпосередньо у самому кредитному договорі, тому після 10 квітня 2018 року (строк виконання основного зобов`язання) почнеться перебіг позовної давності, в т.ч. і щодо пред`явлення вимог до поручителів. Щодо позовних вимог в частині солідарного стягнення з відповідачів на користь позивача штрафу, суд першої інстанції зазначив, що відповідачі проживають у м. Бахмуті (м. Артемівськ), що є територією на якій здійснюється антитерористична операція, штраф нарахований на основну суму заборгованості із зобов`язань за кредитним договором, тому відповідно до Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» вимоги банку в частині стягнення штрафу не підлягають задоволенню. Разом з тим, погодитись у повній мірі з висновком суду першої інстанції в частині задоволених позовних вимог не можливо з наступних підстав. Відповідно до ч.1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За ч.ч. 1,5 ст. 261 ЦК України перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. За зобов'язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред'явити вимогу про виконання зобов'язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Як вбачається з матеріалів справи, сторони кредитного договору встановили як строк дії договору, так і строки виконання зобовязань за щомісячним погашенням платежів. Відповідно до вимог ч.2 ст. 2050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Згідно з пунктом 2.7.1 кредитного договору № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року незважаючи на інші положення цього договору, банк має право вимагати дострокове виконання боргових зобов`язань в цілому, або у визначеній частині у випадку невиконання позичальником/майновим поручителем та/або поручителем своїх боргових та інших зобов`язань за цим договором та/або умов іпотечного договору (а.с. 12 т.1). Отже, перебіг позовної давності щодо повернення кредиту в цілому обчислюється із дня настання строку виконання основного зобов'язання, тобто строку виконання зобов'язання в повному обсязі (кінцевий строк) або у зв'язку із застосуванням права на повернення кредиту достроково. Таким чином, пред`явлення вимоги про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом змінює строк виконання зобов`язання та зумовлює перебіг позовної давності. Саме така правова позиція викладена в постанові Верховного суду України від 09.11.2016 № 6-2251цс16, яка згідно ст. 360-7 ЦПК України, має враховуватись іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Колегією суддів встановлено та вбачається з оглянутої в судовому засіданні цивільної справи № 2-11928-2010, що 12 серпня 2010 року позивач у зв'язку з порушенням боржником [PERSON] виконання зобов`язання за кредитним договором звернувся до суду з вимогою про дострокове стягнення заборгованості за кредитом з [PERSON], [PERSON], [PERSON], який рішенням Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 24 грудня 2010 року задоволено. Отже, пред`явивши позов про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, сплату відсотків за користування кредитом, комісії за РКО та штрафу, кредитор відповідно до ч.2 ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення платежів за кредитом почався з наступного дня після звернення до суду з позовом, тобто з 13 серпня 2010 року. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобовязання боржником (ч.1 ст. 553 ЦК України). Згідно ч.ч.1,2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки повязане, зокрема, із закінченням строку її чинності. За змістом ч.4 ст. 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Отже, виходячи з положень другого речення ч.4 ст. 559 ЦК України слід дійти висновку про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобовязання за договором повинно бути предявлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом шести місяців з моменту настання строку погашення чергового платежу за основним зобовязанням (якщо умовами договору передбачено погашення кредиту періодичними платежами) або з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту в порядку реалізації ним свого права, передбаченого ч.2 ст. 1050 ЦК України, або з дня настання строку виконання основного зобовязання (у разі якщо кредит повинен бути погашений одноразовим платежем). Відповідно закінчення строку, установленого договором поруки, так само як сплив шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання або одного року від дня укладення договору поруки, якщо строк основного зобовязання не встановлений, припиняє поруку за умови, що кредитор протягом строку дії поруки не звернувся з позовом до поручителя. Саме таку правову позицію висловлено Верховним судом України у постанові від 17 вересня 2014 року у справі № 6-53цс14, яка є обовязковою для судів. Отже, порука це строкове зобовязання, і незалежно від того, встановлений строк її дії договором чи законом, його сплив припиняє субєктивне право кредитора. Відповідно до частини першої статті 251 ЦК України строком є певний період у часі, зі спливом якого пов'язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами (частина перша статті 252 ЦК України). Разом з тим із настанням певної події, яка має юридичне значення, законодавець пов'язує термін, який визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати (ст.ст. 251, 252 ЦК України). З договору поруки від 24.04.2008 року, укладеного між ВАТ «ВіЕйБі Банк», правонаступником якого є ПАТ «ВіЕйБі Банк» та [PERSON], [PERSON] вбачається, що сторони домовились про його дію до повного виконання зобовязань боржника (п. 1.3). З урахуванням вищенаведених норм матеріального права, ця умова договору поруки не свідчить про те, що цим договором установлено строк припинення поруки в розумінні ст. 251 ЦК України, ч.4 ст. 559 ЦК України, тому в цьому випадку підлягають застосуванню норми ч.4 ст. 559 ЦК України про те, що порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання не предявить вимоги до поручителя. Таким чином, враховуючи, що позивач 12 серпня 2010 року звернувся до суду з позовною заявою про дострокове стягнення з боржника та поручителів заборгованості за користування кредитом, сплату відсотків та інших платежів, докази на підтвердження пред`явлення банком вимог до поручителів протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобовязання в матеріалах справи відсутні, з урахуванням ч.4 ст. 554 ЦК України, порука [PERSON] по закінченню вказаного строку є припиненою. З урахуванням вищевикладеного, ухвалюючи рішення про часткове стягнення поручителя [PERSON] різниці не стягнутої заборгованості за кредитним договором № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року, суд першої інстанції неправильно застосував норму ч.4 ст. 559 ЦК України, дійшовши висновку про те, що строк виконання основного зобовязання до дня звернення з позовом до суду не настав. За таких обставин рішення суду в частині стягнення з [PERSON] різниці не стягненої заборгованості по відсотках за кредитним договором № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року в розмірі 24203,79 доларів США та заборгованість за комісіями РО в розмірі 6356,17 гривень підлягає скасування з ухваленням нового про відмовою у задоволенні позову до [PERSON] Згідно до вимог ч.3 ст. 303 ЦПК України апеляційний суд не обмежений доводами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, які є обовязковою підставою для скасування рішення. З огляду на зазначене, судова колегія приходить до висновку, що позовні вимоги до поручителя [PERSON] також не підлягають задоволенню у повному обсязі з урахуванням вище встановлених обставин та неправильним застосуванням норм матеріального права, тому рішення суду в частині стягнення з [PERSON] сум у виконання кредитного договору № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року підлягає скасуванню з відмовою у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобовязується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобовязується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у ч.1 ст. 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Згідно зі ст.ст. 526, 530, 610, ч.1 ст. 612 ЦК України зобов'язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (ст.ст. 530, 631 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. Згідно ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено ч.1 ст. 261 ЦК України). Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Згідно п. 1.4. кредитного договору № 253 ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року, за користування кредитними коштами встановлюється плата у розмірі 14 % річних (а.с. 10 т.1). Додатковою угодою № 1 до договору сторони досягли домовленості про встановлення плати за користування кредитними коштами у розмірі 17 % річних (а.с.25 т.1). Пунктом 1.4.1 кредитного договору визначено, що за обслуговування кредиту встановлюється щомісячна плата у розмірі 90,32 грн., що становить 0,07 процентів від суми кредиту. В цій частині кредитний договір недійсним не визнано. Згідно із п. 2.4.4, 3.3.3 кредитного договору при простроченні повернення кредиту, проценти за користування простроченими до повернення сумами нараховуються в порядку, визначеному в п.п. 2.4.1-2.4.2. Позичальник зобовязаний не пізніше визначеного п.1.3. цього договору терміну повернути банку всю суму нарахованих кредитних коштів, сплачувати проценти за користування кредитними коштам, сплачувати кошти, передбачені п.п. 1.4.1.,2.3. цього договору, а також на вимогу банку сплачувати можливу неустойку. У справі, яка переглядається, колегією суддів встановлено, що строк виконання основного зобовязання боржником було змінено на 12 серпня 2010 року ( предявлення позову про дострокове повернення кредиту). Перебіг позовної давності за вимогами банку про повернення процентів за користування кредитом та комісії з РО почався з 13 серпня 2010 року, дати (дня, коли у кредитора виникло право предявити вимогу про виконання зобов'язання). Отже, у позивача саме з цього моменту виникло право на звернення до суду щодо захисту своїх порушених прав, однак банк звернувся до суду з зазначеним позовом лише 26 серпня 2016 року, тобто зі спливом строку позовної давності. Згідно ч.4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ч. 3 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Згідно п.31 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ, від 30.03.2012 № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», враховуючи, що ЦК не передбачає заборони пред'явлення окремих вимог у зв'язку з пропущенням строку позовної давності, при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Оскільки зі спливом строків позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо), положення пункту 7 частини одинадцятої статті 11 Закону України "Про захист прав споживачів" та вимоги ЦК щодо позовної давності застосовуються й до додаткових вимог банку (іншої фінансової установи). Як вбачається з матеріалів справи представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засідання суду першої інстанції, визнав позов в межах позовних вимог, представник відповідача [PERSON] [PERSON] позов не визнав (а.с. 97 т.2). Позивач звернувся до суду з позовом 26.08.2016 року, відтак підлягає застосуванню строк позовної давності тривалістю у три роки, за період з 26.08.2013 року по 04.08.2016 року (дату складання розрахунку). Розмір заборгованості за кредитом у період з 26.08.2013 року по 04.08.2016 року становить: за процентами по кредиту 12138,29 доларів США (12398,75 (розрахована до сплати сума) 260,46 (сплачена по відсотках сума)) та комісія за РО 3070,88 грн. Відповідно до п. 2.9.2 кредитного договору, сторони встановлюють, що банк не зобовязаний приймати виконання боргових зобовязань в валюті іншій, ніж валюта кредиту. Згідно зі статтею 99 Конституції України та частиною першою статті 3 Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет) валюта України є єдиним законним засобом платежу на території України, якщо інше не передбачено Декретом, іншими актами валютного законодавства. Закон передбачає обовязковість здійснення платежів на території України в національній валюті, та не містить заборони на використання в розрахунках розміру грошових зобовязань іноземної валюти або інших розрахункових величин. Іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом (ч.ч. 1,2 ст. 192 ЦК України). Такими випадками є стаття 193, частина четверта статті 654 ЦК України, Закон України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декрет, Закон України від 23 вересня 1994 року № 185/94 ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». За змістом ч.ч.1.2 ст. 533 ЦК України грошове зобовязання має бути виконане в гривнях. Якщо в зобовязанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом (правові позиції Верховного Суду України від 21.12.2016 року у справі № 6-2134цс15 та від 12 липня 2017 року в судовій справі № 6-708цс17). Таким чином, позов ПАТ «ВіЕйБі Банк» рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухвалення нового рішення про часткове задоволення позову зі стягненням з [PERSON] заборгованості різницю не стягненої заборгованості по відсотках за кредитним договором № 253ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року в межах строку позовної давності за період з 26.08.2013 року по 04.08.2016 року в розмірі 12138 доларів США 29 центів, з конвертацією цієї суми в національну валюту України гривню на день здійснення платежу, та заборгованість за комісіями РО за період з 26.08.2013 року по 04.08.2016 року в розмірі 3070 (три тисячі сімдесят) гривень 88 копійок. Разом з тим, колегія суддів зазначає, що висновки суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог про стягнення штрафу за кредитним договором № 253ЗН/08-9 від 24 квітня 2008 року є правильними, відповідають матеріалам справи й вимогам закону. Так, 15 жовтня 2014 року набрав чинності Закон України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», в преамбулі якого зазначено, що цей Закон визначає тимчасові заходи для забезпечення підтримки суб`єктів господарювання, що здійснюють свою діяльність на території проведення антитерористичної операції, та осіб, які проживають у зоні проведення антитерористичної операції або переселилися з неї під час її проведення. Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», на час проведення антитерористичної операції забороняється нарахування пені та/або штрафів на основну суму заборгованості із зобовязань за кредитними договорами та договорами позики з 14 квітня 2014 року громадянам України, які зареєстровані та постійно проживають або переселилися у період з 14 квітня 2014 року з населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція, а також юридичним особам та фізичним особам - підприємцям, що провадять (провадили) свою господарську діяльність на території населених пунктів, визначених у затвердженому Кабінетом Міністрів України переліку, де проводилася антитерористична операція. Банки та інші фінансові установи, а також кредитори зобовязані скасувати зазначеним у цій статті особам пеню та/або штрафи, нараховані на основну суму заборгованості із зобов'язань за кредитними договорами і договорами позики у період проведення антитерористичної операції. З метою забезпечення реалізації ст. 2 Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції», Національний банк України з метою забезпечення реалізації ст. 2 цього Закону листом від 05 листопада 2014 року № 18-112/64483 «Про скасування пені та штрафів за договором кредиту під час АТО» повідомив усі банки про необхідність неухильно дотриматися вимог Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції» та про відповідальність керівників банків за їх невиконання. Відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р затверджено перелік населених пунктів, на території яких здійснювалася антитерористична операція, та визнано такими, що втратили чинність розпорядження Кабінету Міністрів України від 30 жовтня 2014 року № 1053-р та розпорядження Кабінету Міністрів України від 5 листопада 2014 року № 1079-р. Згідно із п. 1 пп. 3 додатку до розпорядження Кабінету Міністрів України від 02 грудня 2015 року № 1275-р до зазначених населених пунктів належить місто Артемівськ (нині Бахмут) Донецької області. Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що місце проживання боржника [PERSON] зареєстроване у м. Бахмуті (м. Артемівськ) з 23.07.1999 року (а.с. 181-182 т.1). Однак, ПАТ «ВіЕйБі Банк» на вказане уваги не звернув та з 14 квітня 2014 року нараховував штраф, що не відповідає вищенаведеним нормам закону. Таким чином, суд першої інстанції, правильно встановив характер спірних правовідносин сторін у справі та до вимог про стягнення штрафу з 14 квітня 2014 року застосував норми Закону України «Про тимчасові заходи на період проведення антитерористичної операції». Що стосується вимог позивача про стягнення штрафу до 14 квітня 2014 року, суд апеляційної інстанції зазначає, що вони не підлягають задоволенню з урахуванням встановлених під час розгляду обставин (строку, у межах якого позивач міг звернутися до суду з вимогою про захист свого права) та п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України, згідно якого позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (пені, штрафу). Відповідно до ч.5 ст.88 ЦПК України якщо суд апеляційної або касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, суд відповідно змінює розподіл судових витрат. Ухвалою Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 08 вересня 2016 року ПАТ «ВіЕйБі Банк» відстрочено сплату судового збору до ухвалення судового рішення по справі (а.с. 52 т.1). Відповідно до Закону України «Про судовий збір», ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою складає 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, тобто позивачем за подання позову повинно бути сплачено 9632 гривні 27 копійок. Відповідно до положень ст. 88 ЦПК України, з врахуванням того, що суд апеляційної інстанції частково задовольнив позов ПАТ «ВіЕйБі Банк», з позивача на користь держави підлягає стягненню судові витрати по сплаті судового збору за подачу позову до суду у розмірі 5020 гривень 47 копійок, з [PERSON] на користь держави підлягають судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 4611 гривень 80 копійок. Відповідно до ст.309 ЦПК України підставами для скасування рішення суду першої інстанції і ухвалення нового рішення або зміни рішення є неповне з'ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд вважав встановленими; невідповідність висновків суду обставинам справи; порушення або неправильне застосування норм матеріального чи процесуального права.

Outcome: partial