Jurisdiction: civil
Date: 2020-10-11 00:00:00

21.05.2019 р. адвокат Щербакова Анна Олександрівна, яка діє в інтересах [PERSON] звернулась до суду із позовом до Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк», Департамент з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення Державного реєстратора про державну реєстрацію прав на майно. В обґрунтування позовних вимоги позивач посилається на те, що позивачка є власником кв. [ADDRESS] , яка була надана в іпотеку на підставі Іпотечного договору від 15.10.2007 № 3204, як забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором № 14/097/07-G від 15.10.2007, що укладені між позивачем та ПАТ «Кредитпромбанк». В березні позивачка дізналась, що вказана квартира з 28.11.2018 року належить ПАТ «Дельта Банк». Позивач вважає, що рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 44410781 від 04.12.2018 вчинене Департаментом з надання адміністративних послуг ММР є протиправним,оскільки вчинене з порушенням Конституції України, ЦК України, ЗУ «Про іпотеку», ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 23.05.2019 року відкрито провадження у справі, призначено до підготовчого засідання. 23.05.2019 року ухвалою суду накладено арешт на кв. [ADDRESS] . 08 липня 2019 року до суду надійшла заява представника Департаменту з надання адміністративних послуг про розгляд справи без його участі. 13.08.2019 року ухвалою суду витребувано докази. 30 вересня 2019 року на виконання вимог ухвали суду надано копії реєстраційної справи №1711807148101. Ухвалою суду від 01.10.2019 року залучено до участі у справі як третю особу Фонд гарантування вкладів фізичних осіб. 01.11.2019 судом отримано письмові пояснення Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, відповідно до яких, станом на день подання пояснень ПАТ «Дельта Банк» є самостійною юридичною особою, відносно якої не внесено запису про ліквідацію. ПАТ «Дельта Банк» та Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є окремими суб`єктами права, самостійно існуючими юридичними особами. З моменту запровадження у банку тимчасової адміністрації Фонд набуває повноваження органів управління та контролю банку з метою реалізації покладених на нього чинним законодавством функцій. При цьому банк зберігає свою правосуб`єктність юридичної особи та відповідного самостійного суб`єкта господарювання до завершення процедури його ліквідації та внесення запису про це до Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Просив врахувати дані пояснення. 18 листопада 2019 року представник ПАТ «Дельта Банк» надані суду копії витребуваних документів. Представником ПАТ «Дельта Банк» подано до суду письмові пояснення, відповідно до яких Банк зазначає, що вимога відповідає вимогам ЗУ «Про іпотеку» та умовам іпотечного договору від 15.10.2007 р., була направлена позивачу 25.04.2018 та отримана 15.05.2018 особисто позивачем. Вважає, що посилання позивача на недодержання порядку реєстрації права власності є безпідставним. 09 червня 2020 року до суду надійшла заява представника ПАТ «Дельта Банк» про розгляд справи без його участі. У позові просив відмовити. 02 липня 2020 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. 10 вересня 2020 року ухвалою суду за клопотання представника ПАТ «Дельта Банк» вирішено провести судове засідання в режимі відеоконференції за участю представника ПАТ «Дельта Банк». В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав, надав пояснення аналогічні змісту позову, просив про задоволення позовних вимог. Відеоконференція за участю представника ПАТ «Дельта Банк» не відбулась, оскільки Господарський суд м. Києва не вийшов на зв`язок, а представник ПАТ «Дельта Банк» на телефонні дзвінки не відповідає. Враховуючи викладене, тривалий строк розгляду справи, наявність письмових пояснень учасників справи, відсутність клопотань про відкладенні і неповідомлення представника Банку про причини неявки, суд вважає за можливе розглядати справу за відсутності представника ПАТ «Дельта Банк». Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного. 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] укладено кредитний договір №14/097/07-G за умовами якого Банк надав позичальнику кредит в іноземній валюті в сумі 33 600,00 доларів США, а Позичальник зобов`язується повернути не пізніше 14 жовтня 2032 наданий кредит на умовах та у порядку, передбачені цим Договором. 15 жовтня 2007 року між Відкритим акціонерним товариством «Кредитпромбанк», правонаступником якого є ПАТ «Дельта Банк», та [PERSON] укладено Іпотечний договір, за умовами якого у забезпечення зобов`язань за Кредитним договором Іпотекодатель надає Іпотекодержателю в іпотеку майно - квартиру [ADDRESS] . У разі порушення Іпотекодавцем обов`язків передбачених Кредитним договором, або цим договором, Іпотекодержатель вправі звернути стягнення на майно з метою задоволення вимог, що підлягають задоволенню у відповідності до положень розділу 4 цього договору, на умовах передбачених цим договором. Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Майно у випадку порушення Іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору. При настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, Іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, Іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на Майно; від свого імені продає Майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію Майна третім особам, визначеним Іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (Іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог Іпотекодержателя. Рішенням державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради № 44410781 від 04.12.2018 року 16:42:51 «Про державну реєстрацію прав та їх обтяжень», проведено державну реєстрацію права власності двокімнатної квартири [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1711807148101 за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до змісту статті 526 ЦК України зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Предметом оскарження у цій справі є рішення Державного реєстратора Департаменту з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради Іноземцевої Юлії Анатоліївни (запис 29258712) щодо проведення 04.12.2018 року в 16:42:51 державної реєстрації права власності двокімнатної квартири [ADDRESS] , з реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна 1711807148101 за Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк». Спірні правовідносини врегульовано Законами України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на момент вчинення реєстраційної дії, далі - Закон № 1952-ІV), «Про іпотеку», постановою Кабінету Міністрів України від 22 червня 2011 року № 703 «Про затвердження Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Порядку надання інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно» (чинними на момент виникнення спірних правовідносин). Відповідно до частини першої статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з абзацом 4 частини п`ятої статті 3 Закону № 1952-ІV Державна реєстрація прав проводиться за заявами у сфері державної реєстрації прав будь-яким державним реєстратором з урахуванням вимог, встановлених абзацами першим - третім цієї частини, крім випадку, передбаченого абзацом п`ятим цієї частини.. Відповідно до частин першої та другої статті 4 Закону № 1952-ІV Державній реєстрації прав підлягають: 1) право власності; 2) речові права, похідні від права власності: право користування (сервітут); право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис); право забудови земельної ділянки (суперфіцій); право господарського відання; право оперативного управління; право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; іпотека; право довірчої власності; інші речові права відповідно до закону; 3) право власності на об`єкт незавершеного будівництва; 4) заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. Згідно з частиною першою статті 4 Закону України «Про іпотеку» обтяження нерухомого майна іпотекою підлягає державній реєстрації відповідно до закону. Статтею 18 Закону № 1952-ІV визначено, що державна реєстрація прав проводиться в такому порядку: 1) прийняття/отримання документів для державної реєстрації прав, формування та реєстрація заяви в базі даних заяв; 2) виготовлення електронних копій документів, поданих для державної реєстрації прав, шляхом сканування (у разі подання документів у паперовій формі) та їх розміщення у Державному реєстрі прав; 3) встановлення черговості розгляду заяв, зареєстрованих у базі даних заяв; 4) перевірка документів на наявність підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав та прийняття відповідних рішень; 5) прийняття рішення про державну реєстрацію прав (у разі відсутності підстав для зупинення розгляду заяви, зупинення державної реєстрації прав, відмови у проведенні державної реєстрації прав); 6) відкриття розділу в Державному реєстрі прав та/або внесення до відкритого розділу або спеціального розділу Державного реєстру прав відповідних відомостей про речові права на нерухоме майно та їх обтяження, про об`єкти та суб`єктів цих прав; 7) формування витягу з Державного реєстру прав про проведену державну реєстрацію прав для подальшого використання заявником; 8) видача/отримання документів за результатом розгляду заяви. Перелік документів, необхідних для державної реєстрації прав, та порядок державної реєстрації прав визначаються Кабінетом Міністрів України у Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Цей Порядок визначає умови, підстави та процедуру проведення відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, об`єкти незавершеного будівництва та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав), перелік документів, необхідних для її проведення, права та обов`язки суб`єктів у сфері державної реєстрації прав, а також умови, підстави та процедуру взяття на облік безхазяйного нерухомого майна. Пунктом 57 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 р. № 1127 (чинним на час виникнення спірних правовідносин), (далі Порядок), визначено, що Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Пунктом 61 Порядку передбачено, що для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються: 1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця; 2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі; 3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу). Отже, на державного реєстратора під час вчинення такої реєстраційної дії законом покладено обов`язок не тільки формально перевірити наявність поданих документів за переліком, передбаченим пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, необхідних для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, а й, передусім, встановити відповідність заявлених прав і поданих документів вимогам законодавства. Судом досліджено копії документів, поданих Департаментом з надання адміністративних послуг Миколаївської міської ради, які стали підставою для вчинення реєстраційних дій, зокрема, картка прийому заяви № 147267701, заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності), платіжне доручення, витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 04.12.2008, кредитний договір №14/097/07-G від 15.10.2007 р., згоду фізичної особи - суб`єкта кредитної історії, рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення, лист-вимогу від 25.04.2018 р., Іпотечний договір від 15.10.2007 року, договір купівлі-продажу прав вимоги від 26 червня 2013 р., акт приймання-передачі вимоги. З досліджених документів встановлено що державному реєстратору не надано підтверджень отримання [PERSON] листа-вимоги. Так, державному реєстратору надано копію рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, при цьому на ньому відсутнє прізвище працівника поштового відділення, який здійснював оформлення поштового повідомлення, що є порушенням п.п. 3.5.2.3 Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом УДППЗ «Укрпошта» від 12 травня 2006 року №211. Більш того, на рекомендованому повідомленні прізвище [PERSON] зазначено « [PERSON] », у зв`язку з чим є підстави вважати, що при врученні поштового відправлення працівником поштового зв`язку не було перевірено документ, що посвідчує особу, як того вимагає п. 106 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою КМУ від 05 березня 2009 року № 270. А наданий на запит суду Список №1 листів рекомендованих, у якому під № 17 міститься прізвище та адреса [PERSON] судом оцінюється критично, оскільки не містить відомостей про вміст поштового відправлення. Таким чином, встановлено, що на час вчинення реєстраційної дії у державного реєстратора були відсутні докази як направлення так і отримання письмової вимоги про усунення порушень, а відтак документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем письмової вимоги іпотекодержателя. Відповідно до статті 23 Закону № 1952-ІV розгляд заяви про державну реєстрацію прав може бути зупинено державним реєстратором виключно у таких випадках: 1) подання документів для державної реєстрації прав не в повному обсязі, передбаченому законодавством; 2) неподання заявником чи неотримання державним реєстратором у порядку, визначеному у пункті 3 частини третьої статті 10 цього Закону, інформації про зареєстровані до 1 січня 2013 року речові права на відповідне нерухоме майно, якщо наявність такої інформації є необхідною для державної реєстрації прав. Державний реєстратор у строк, встановлений для державної реєстрації прав, приймає рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав та невідкладно повідомляє про це заявника. Якщо заявник протягом 30 робочих днів з моменту отримання рішення про зупинення розгляду заяви про державну реєстрацію прав виконав вимоги державного реєстратора, зазначені у відповідному рішенні, розгляд заяви відновлюється на підставі рішення державного реєстратора про відновлення розгляду заяви. Перебіг строку державної реєстрації прав продовжується з моменту усунення обставин, що стали підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду, з урахуванням часу, що минув до його зупинення. Рішення повинно містити вичерпний перелік підстав для зупинення розгляду заяви. Державний реєстратор не має права вимагати від заявника надання інших документів, крім тих, відсутність яких стала підставою для прийняття рішення про зупинення розгляду заяви, якщо інше не випливає з документів, що надані додатково. У разі невиконання заявником зазначених у рішенні вимог у строк, встановлений у частині третій цієї статті, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. Натомість, вказані вимоги Закону державний реєстратор проігнорував. Окрім цього, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 24 Закону № 1952-ІV, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. Пунктом 57 Порядку визначено, що Для державної реєстрації права власності та інших речових прав на майно, яке набувається у зв`язку з виконанням умов правочину, з якими закон та/або відповідний правочин пов`язує можливість виникнення, переходу, припинення таких прав, також подається документ, що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину. Відповідно до ст. 35 Закону України «Про іпотеку» У разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Відповідно до пунктів 4.2, 4.3 Іпотечного договору, Іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на Майно у випадку порушення Іпотекодавцем умов Кредитного договору, або умов цього договору. При настанні випадків, передбачених п. 4.2 цього договору, Іпотекодержатель за 30 календарних днів попереджає Іпотекодавця про задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки і якщо протягом цього строку зобов`язання, забезпечені іпотекою, не будуть виконані, Іпотекодержатель на свій розсуд задовольняє свої вимоги одним із таких способів: набуває право власності на Майно; від свого імені продає Майно третім особам і спрямовує отримані кошти на задоволення своїх вимог; дає Іпотекодавцю згоду на реалізацію Майна третім особам, визначеним Іпотекодержателем або погоджених з ним, від свого (Іпотекодавця) імені, за умови, що кошти, виручені від реалізації, будуть направлені на задоволення вимог Іпотекодержателя. Таким чином, виходячи зі змісту ст. 35 ЗУ «Про іпотеку», пунктів 4.2, 4.3 Іпотечного договору, документом що підтверджує наявність факту виконання відповідних умов правочину є докази невиконання умов кредитного договору. Однак, таких доказів державному реєстратору також не надано. Далі, відповідно до ч. 3 ст. 37 Закону України «Про іпотеку», Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя. Проте, під час здійснення реєстрації прав на нерухоме майно, така оцінка не проводилась, що є грубим порушенням вимог Закону України «Про іпотеку». Більш того, згідно з пунктом 1 статті 1 Закону України від 3 червня 2014 року № 1304-VII "Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті" ( далі - Закон № 1304-VII) не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України "Про заставу" та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України "Про іпотеку", якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що воно використовується як місце постійного проживання, загальна площа якого не перевищує 140 м2 для квартири та 250 м2 для житлового будинку. За змістом статті 58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують юридичну відповідальність особи. В цивільному законодавстві мораторій визначається як відстрочення виконання зобов`язання (пункт 2 частини першої статті 263 ЦК України). Отже, мораторій не звільняє від виконання зобов`язання, а є відстроченням виконання певних обов`язків, відкладення певних дій на визначений чи невизначений період на підставі спеціального акта. Встановлений Законом № 1304-VII мораторій на стягнення нерухомого житлового майна громадян України, наданого як забезпечення зобов`язань за кредитами в іноземній валюті, не передбачає втрату кредитором права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника). Державний реєстратор при вчиненні реєстраційної дії вищевказаних вимог не врахував і прийняв рішення з порушенням встановленого порядку, у зв`язку з чим суд дійшов висновку його дії щодо проведення державної реєстрації права власності є протиправними, а прийняте ним рішення підлягає скасуванню. Одночасно, слід зазначити, що позивач у травні 2019 року звернувся до суду із вимогами про скасування рішення державного реєстратора , яким проведено державну реєстрацію права власності. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього суб`єкта, компенсація витрат, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам необхідно зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) наголосив, що зазначена норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, передбачених Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені у правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дали би змогу компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції та надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасниці Конвенції мають певну свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Таким чином, належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання цієї норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Згідно із Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року, статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, належними нині способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є саме скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16.09.2020 № 352/1021/19. Отже, на момент звернення з позовом вимоги про скасування рішення державного реєстратора були належним способом захисту права або інтересу позивача, проте на сьогодні, з урахуванням змін до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», такий спосіб захисту прав позивача є неналежним. Відповідно до ч. 2 ст. 5 ЦПК України, у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Враховуючи наведене, те, що на день розгляду справи відбулися зміни до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», з метою забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення прав позивача, суд вважає за необхідне ухвалюючи рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності одночасно припинити право власності ПАТ «Дельта Банк» на предмет іпотеки. Підсумовуючи викладене, суд дійшов висновку про задоволення позову. Розглядаючи розподіл судових витрат, суд доходить висновку, щ відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 768,40 грн - за подання позову та 384,20 грн - за подання заяви про забезпечення позову, а всього - 1152,60 грн, тобто по 576,30 грн.

Outcome: approved