Jurisdiction: civil
Date: 2014-07-08 00:00:00

У квітні 2014 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до прокуратури Житомирської області в особі Головного управління Державного казначейства у Житомирській області, в якому просив стягнути з Головного управління Державного казначейства у Житомирській області відшкодування причиненої йому матеріальної шкоди в розмірі 6 000 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн. за рахунок коштів Державного бюджету шляхом списання в безспірному порядку на його користь з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. В подальшому позивач уточнив свої вимоги та просив стягнути з прокуратури Житомирської області відшкодування причиненої йому матеріальної шкоди в розмірі 6 000 000 грн. та моральної шкоди в розмірі 3 000 000 грн. Поданий позов обґрунтовувався тим, що внаслідок незаконних дій працівників прокуратури Житомирської області, які не виконали ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2013 року по справі №296/11805/13-к, а саме не внесли відомості за скаргою [PERSON] від 04 листопада 2013 року про вчинене кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань в порядку п. 1 ст. 214 КПК України, останній втратив дохід у сумі 6 000 000 грн, який він мав отримати відповідно до договору про відступлення права вимоги №29/13 від 29 листопада 2013 року. Також посилаючись на завдання моральних страждань та інші негативні впливи, внаслідок протиправної поведінки прокуратури Житомирської області, вказав на завдання йому моральної шкоди, яку оцінив в розмірі 3 000 000 грн. Ухвалою Корольовського районного суду м. Житомира від 03 червня 2014 року за клопотанням позивача замінено відповідача на прокуратуру Житомирської області та залучено у якості третьої особи без самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Державної казначейської служби у Житомирській області. Представник позивача в судовому засіданні поданий позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав, подав письмове заперечення, в якому вказав на те, що за результатом розгляду скарги [PERSON] від 04 листопада 2013 року Романівським РВ УМВС України в Житомирській області 05 грудня 2013 року внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12013060150000601 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України та досудове розслідування у вказаному провадженні триває. Посилаючись на недоведеність позивачем завдання матеріальної та моральної шкоди, а також відсутність правових підстав для стягнення з прокуратури Житомирської області заявленої позивачем шкоди, просив у задоволенні позову відмовити. Представник третьої особи в судовому засіданні проти позову заперечував, надав письмові пояснення, в яких посилаючись на недоведеність позивачем завдання матеріальної та моральної шкоди, а також те, що Головне управління Державної казначейської служби України у Житомирській області не вступило в правові відносини з позивачем щодо суті спору та не відповідає за зобов'язаннями інших осіб, просив у задоволенні позову відмовити за безпідставністю. Заслухавши пояснення представників сторін, вивчивши та дослідивши матеріали справи, з'ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов задоволенню не підлягає з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] звернувся до Генерального прокурора України зі скаргою від 04 листопада 2013 року, в якій вказував на наявність в діях службових осіб Миропільської селищної ради Житомирської області ознак кримінального правопорушення, передбаченого ст.ст. 364, 366 КК України при проведенні відчуження майна Миропільської ГЕС та необхідності внесення з даного приводу відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Листом від 13 листопада 2013 року Генеральна прокуратура України повідомила [PERSON] про надіслання його скарги до прокуратури Житомирської області для розгляду. Листом від 25 листопада 2013 року №04/2-7-12 прокуратура Житомирської області надіслала скаргу [PERSON] до прокуратури Романівського району Житомирської області для розгляду. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2013 року у справі №296/11805/13-к скаргу [PERSON] на дії прокуратури Житомирської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення за скаргою від 04 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, задоволено та вказано розглянути скаргу [PERSON] та вчинити дії згідно ч. 1 ст. 214 КПК України. Ухвалою слідчого судді Корольовського районного суду м.Житомира від 25 березня 2014 року у справі №296/1325/14-к у задоволенні скарги [PERSON] на дії прокуратури Житомирської області щодо не вчинення ряду процесуальних дій направлених на розгляд скарги від 04 листопада 2013 року відмовлено. 29 листопада 2013 року між [PERSON] як первісним кредитором та Товариством з обмеженою відповідальністю «Офіс центр-Полісся» як новим кредитором укладено договір №29/13 про відступлення права вимоги, відповідно до п.п. 1.1, 2.1. якого первісний кредитор передає новому кредитору належне йому право вимоги та власності майна та грошових коштів, які належать або можуть бути належними йому в майбутньому, за що новий кредитор сплачує первісному кредитору суму в розмірі 6 000 000 грн. Згідно п. 1.2. цього договору первісний кредитор передає на умовах та в обумовлені строки, визначені даним договором новому кредитору: ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира по справі №296/11805/13-к про задоволення вимог, викладених в поданій первісним кредитором скарзі до Генеральної прокуратури України від 04 листопада 2013 року, тобто надає письмове підтвердження про внесення прокуратурою Житомирської області до ЄРДР відомостей викладених в зазначеній скарзі в порядку визначеному п. 1 ст. 214 КПК України. Статтею 56 Конституції України закріплено право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування; їх посадових і службових осіб. Положення ст. 1176 ЦК України закріплює особливий режим відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду. Згідно ч. 1 ст. 1176 ЦК України шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Частиною 2 ст. 1176 ЦК України право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Відповідно до ст.1 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду" від 1 грудня 1994 року266/94-ВР (далі - Закон України N 266/94-ВР) підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок: 1) незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян; 2) незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу; 3) незаконного проведення оперативно-розшукових заходів, передбачених законами України "Про оперативно-розшукову діяльність", "Про організаційно-правові основи боротьби з організованою злочинністю" та іншими актами законодавства. Відповідно до ст. 2 Закон України N 266/94-ВР право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках: 1) постановлення виправдувального вироку суду; 1-1) встановлення в обвинувальному вироку суду чи іншому рішенні суду (крім ухвали суду про призначення нового розгляду) факту незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують чи порушують права та свободи громадян, незаконного проведення оперативно-розшукових заходів; 2) закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати; 4) закриття справи про адміністративне правопорушення. Так, поданий [PERSON] позов в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди обґрунтовувався втратою доходу в сумі 6 000 000 грн, який начебто він мав отримати відповідно до договору №29/13 від 29 листопада 2013 року, однак не отримав внаслідок незаконних дій прокуратури Житомирської області, що не виконала ухвалу Корольовського районного суду м.Житомира від 03 грудня 2013 року по справі №296/11805/13-к, а саме не внесли відомості за скаргою [PERSON] від 04 листопада 2013 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Проте, як вбачається з матеріалів справи завдана на думку позивача шкода, яку він просить стягнути з відповідача жодним чином не пов'язана з правовими підставами, передбаченими ч. 1 ст. 1176 ЦК України та ст. 1 Закон України N 266/94-ВР. В матеріалах справи також відсутнє будь-яке рішення компетентного органу, з наявністю якого Закон пов'язує набуття фізичною особою права на відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, що дає суду правові підстави вважати, що позивач відповідного права не набув. Що стосується посилання позивача на договір про відступлення права вимоги №29/13 від 29 листопада 2013 року, за яким позивач начебто мав отримати дохід в розмірі 6 000 000 грн. за передання належного йому право вимоги та власності майна та грошових коштів, які належать або можуть бути належними йому в майбутньому, то суд вважає його безпідставним та таким, що позбавлений будь-якого юридичного смислу. Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що договір про відступлення права вимоги №29/13 жоним чином не міг бути укладений сторонами 29 листопада 2013 року, оскільки у п. 1.2 цього договору вказується на передання новому кредитору ухвали Корольовського районного суду м. Житомира по справі №296/11805/13-к про задоволення вимог за скаргою, однак на час укладення цього договору від 29 листопада 2013 року вказана ухвала ще не існувала та не могла існувати, оскільки була постановлена слідчим суддею лише 03 грудня 2013 року. Частина 1 ст. 23 ЦК України закріплює, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Згідно із ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Згідно з роз'ясненнями, викладеними у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому ця шкода полягає, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Виходячи з викладеного та з урахуванням положень ст. 60 ЦПК України, для задоволення заявленого позову про відшкодування шкоди, саме позивач мав довести наявність перелічених вище умов. Натомість, звертаючись з позовом до суду, позивачем не надано доказів того, що за судовим рішенням визнано протиправною бездіяльність прокуратури Житомирської області, так само як і не доведено, що такою бездіяльністю йому було спричинено будь-яку шкоду, в чому вона полягає, якими доказами підтверджується розмір завданої шкоди у даній конкретній справі. Частинами 1, 2 ст. 11 ЦПК України встановлено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача є безпідставними, а тому у задоволенні позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди слід відмовити у повному обсязі.

Outcome: dismissed