Jurisdiction: civil
Date: 2020-08-03 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з вказаним позовом в обґрунтування якого зазначив, що він перебував у шлюбі з [PERSON] , який було зареєстровано 07.03.1970 року. Його дружина - [PERSON] померла [INFO] у м.Вільногірську Дніпропетровської області. 10.08.2005 року, під час перебування у шлюбі з [PERSON] , ними було укладено договір міни квартир з відповідачами, відповідно до умов якого, вони з дружиною [PERSON] , обміняли належну їм квартиру [ADDRESS] , на належну відповідачам квартиру [ADDRESS] . Після здійснення обміну житлом, вони з дружиною вселились, зареєструвались та постійно мешкали у квартирі [ADDRESS] , а відповідачі вселились та мешкали у квартирі [ADDRESS] . 26.06.2008 року, між ним та АТ КБ «Приватбанк» було укладено договір іпотеки квартири [ADDRESS] , яким забезпечувалось виконання зобов`язань кредитного договору, укладеного між ним та банком 26.06.2008 року. У зв`язку із виконанням ним умов кредитного договору, банківською установою було видано довідку про припинення обтяження та припинення іпотеки стосовно зазначеного вище житла від 23.06.2018 р. Відповідно до вимог чинного законодавства України, з метою реєстрації свого права власності на зазначену вище квартиру [ADDRESS] , 24.07.2019 р. він подав відповідну заяву разом з додатками до державного реєстратора виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області, рішенням якого від 26.07.2019р. за № 47966745, йому було відмовлено у державній реєстрації прав та їх обтяжень на зазначену вище квартиру з підстав того, що за умовами зазначеного вище договору міни неможливо встановити факт переходу йому у власність зазначеної вище квартири [ADDRESS] . Так, під час складання договору міни квартири між ним та [PERSON] з одного боку, та відповідачами з іншого боку, у п.7. зазначеного вище договору, нотаріусом, що укладав та посвідчував договір, було помилково зазначено, що: «Внаслідок міни у право власності до гр. [PERSON] , [PERSON] переходить квартира [ADDRESS] , до гр. [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] переходить квартира за [ADDRESS] ». Тобто за змістом пункту 7 договору міни, кожен з учасників договору отримав у власність теж саме житло, що й належало їм до обміну, що суперечить змісту та цілі укладеного вище договору, а також не відповідає дійсним обставинам, що настали в результаті обміну житлом, оскільки вони з дружиною отримали квартиру за [ADDRESS] , вселились в неї та користувались нею, а він і по цей час. У свою чергу відповідачі отримали квартиру за договором [ADDRESS] , у яку вони також вселились та користувались нею з моменту укладання зазначеного вище договору. Внести зміни у зазначений вище договір шляхом укладання додаткової угоди або іншого правочину щодо зазначеного в ньому житла, є неможливим, оскільки один з його учасників - його дружина [PERSON] , померла, у зв`язку з чим, визнати за ним право власності на житло можливо лише за відповідним рішенням суду, оскільки фактично на цей час відсутній правовстановлюючий документ, який би підтверджував його право власності на зазначену вище квартиру, щодо якої і здійснювався обмін з метою отримати це житло у власність. Фактично власниками зазначених вище в договорі квартир, після їх обміну, є їх колишні власники, які були до їх обміну, що спотворює реальні події та правові наслідки, що настали після укладання згаданого вище договору міни квартир учасниками цього ж договору міни. На підставі ст.ст. 321, 325, 328, 346, 355, 368, 386, 382, 391 ЦК України, позивач просить визнати за ним право власності на квартиру за [ADDRESS] в цілому. Ухвалою Вільногірського міського суду Дніпропетровської області від 21.10.2019 року у справі відкрито загальне позовне провадження, сторонам роз`яснені їх процесуальні права та обов`язки. В судовому засіданні позивач [PERSON] , позов підтримав у повному обсязі, посилаючись на вказані в позові обставини. Пояснив, що між ним, його покійною дружиною та відповідачами було укладено договір міни квартири, який посвідчено нотаріально. Сторонами договору було здійснено обмін квартирами, і він в свою чергу, разом з дружиною переїхали, зареєструвались та жили в квартирі [ADDRESS] . В 2008 року він також укладав договір іпотеки з банком, відповідно до якого передавав цю квартиру в іпотеку. Дружина померла 2017 році, після чого він звернувся до реєстратора, та з`ясувалось, що у договорі міни помилка. Внести зараз зміни до договору міни неможливо оскільки, його дружина [PERSON] , яка була також стороною договору померла. У його дружини була дочка, яка померла в 2015 році, є онуки. Він вважає, що є єдиним спадкоємцем першої черги. Просить його позов задовольнити та визнати за ним право власності на всю квартиру в цілому. Відповідач [PERSON] , що діє також від імені та в інтересах неповнолітнього [PERSON] , позов визнала та пояснила, що 10.08.2005року, вона, її чоловік та діти обмінялися з позивачем, його дружиною квартирами. Договір оформили нотаріально, отримали договори обміну на руки, вони сім`єю проживали в квартирі по [ADDRESS] до 2013 року, потім переїхали в село, а квартиру продали, договір продажу оформляли у нотаріуса, вони купили собі будинок в селі, при оформленні договору купівлі-продажу у них жодних проблем не виникало, продаж оформляли у приватного нотаріуса Савельєвої Г.В.. Помилку ніхто не помітив. Не заперечує, що позивачу належить квартира [ADDRESS] . В подальшому надала заяву про розгляд справи без її участі.(а.с. 79) Відповідач [PERSON] , проти задоволення позову не заперечував, пояснив, що в 2005 році був у шлюбі з [PERSON] , проживали в квартирі [ADDRESS] , мали заборгованість по комунальним послугам, позивач запропонував обмін, вони погодились та уклали нотаріально договір міни квартир. В шлюбі він був до 2011 року, та після розірвання шлюбу переїхав проживати в м.Верхівцеве, де проживає на даний час. Потім в 2013 році колишня дружина продала квартиру, він дав на це згоду. Підтвердив, що був дійсно обмін квартирами з позивачем, договір міни він читав, однак помилку в ньому не помітив. В подальшому надав заяву про розгляд справи без його участі. (а.с. 80) Відповідач [PERSON] , проти задоволення позову не заперечував, пояснив, що вони проживали в двокімнатній квартирі, потім в однокімнатній квартирі, потім мати продала цю квартиру і живуть зараз в с.Мирне. Вислухавши сторони, дослідивши письмові докази у справі, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Так, в судовому засіданні встановлено, що 10.08.2005 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які діяли від себе та як законні представники від імені малолітніх [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] яким належить квартира, що розташована в [ADDRESS] , та [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , яким належить квартира, що розташована в [ADDRESS] здійснили міну квартир, однак при оформленні вказаного договору у його тексті (п.7 договору) [PERSON] , державним нотаріусом Другої дніпродзержинської нотаріальної контори, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Вільногірської держнотконтори було допущено технічну помилку, що також підтверджується листом завідуючої Вільногірської державної нотаріальної контори Канюги О.В. (а.с.130) та зазначено, що у власність сторін договору перейшли ті ж самі квартири, які надавалися кожною із сторін договору для обміну. (а.с. 15) Разом з тим, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. (ст.328 ЦК України) Відповідно до ст.210 Цивільного кодексу України, правочин підлягає державній реєстрації у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Перелік органів, які здійснюють державну реєстрацію, порядок перереєстрації, а також порядок ведення відповідних реєстрів встановлюються законом. Відповідно до ч.3 ст.334 ЦПК України, право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення. Необхідність реєстрації прав на нерухоме майно, встановлена ч.4 ст.334 Цивільного кодексу України, відповідно до якої у набувача права на нерухомість, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації. В даному випадку, право приватної спільної часткової власності (по Ѕ частці за кожним) на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] та його дружиною [PERSON] на підставі вищевказаного договору 22.08.2005 року відповідно до вимог чинного на той час законодавства, в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.82-84), а також інформаційною довідкою, виданою 26.03.2019року, директором КП «БТІ» Вільногірської міської ради, з якої вбачається, що згідно інвентарної справи № 6825, реєстрової книги № 34 на квартиру [ADDRESS] зареєстровано право приватної спільної часткової власності за [PERSON] , [PERSON] по Ѕ частці за кожним на підставі договору міни квартир від 10.08.2005р., виданого (посвідченого) Л.В.Ісаковою, державним нотаріусом Другої дніпродзержинської державної нотаріальної контори Дніпропетровської області за № 2875. (а.с. 16) Крім того, [PERSON] з 02.09.2005 року зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується копією сторінок його паспорту (а.с. 23) та копією довідки № 5023 від 12.09.2019 року виданої відділом реєстрації фізичних осіб виконавчого комітету Вільногірської міської ради Дніпропетровської області. (а.с. 19) Також, позивач [PERSON] передавав квартиру [ADDRESS] в іпотеку, що підтверджено копією заяви іпотекодержателя від 23.06.2018 року за вих. № 0751, згідно якої підтверджено факт укладення між позивачем та ЗАТ КБ «ПриватБанк» 26.06.2008 року договору іпотеки № DNV0G0000000009, згідно з яким, в якості забезпечення виконання зобов`язання було передано квартиру, що розташована в [ADDRESS] (а.с.17), та факт повного виконання зобов`язань за кредитним договором підтверджено довідкою від 11.03.2020 року. (а.с. 134) Згідно копії технічного паспорту загальна площа квартири [ADDRESS] , який виготовлено 07.02.2019 року, за замовленням [PERSON] , становить 52,4 кв.м. (а.с. 20-21) Згідно зі звітом про оцінку майна, вартість квартири [ADDRESS] станом на 19.08.2019 року складає 131000грн. (а.с.5-11) Крім того, як встановлено у судовому засіданні, відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] за позовом, які були стороною вищевказаного договору міни, також проживали в квартирі, яку отримали в результаті обміну, а саме [ADDRESS] , яка на час розгляду даної справи судом, ними відчужена. Згідно копії рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень від 26.07.2019 року № 47966745, державним реєстратором прав на нерухоме майно виконавчого комітету Вільногірського міської ради Дніпропетровської області Бугай Д.Р., відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права приватної власності на квартиру, що розташована за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з тим, що подані для проведення державної реєстрації прав документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження. (а.с. 14) Згідно копії свідоцтва про шлюб, [PERSON] та [PERSON] 07.03.1970 року уклали шлюб, після реєстрації одруження дружині присвоєно прізвище [PERSON] . (а.с. 13) Згідно копії свідоцтва про смерть, [PERSON] померла [INFO] (а.с. 12) Згідно копії інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 02.06.2020 року, 19.09.2017року Вільногірською державною нотаріальною конторою відкрита спадкова справа № 61247031 після смерті [INFO] [PERSON] . (а.с.131) Згідно копії посвідчення серії [NUMBER] , яке видане 13.07.2004 року Верхньодніпровським ОРВК, [PERSON] , має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с. 13) Відповідно до вимог ст. 41 Конституції України та ч.1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Згідно ч.1 ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Відповідно до ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Як вбачається з ст.2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" від 01.07.2004 року № 1952-ІУ (далі-Закон), державною реєстрацією є офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно п.5 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності на інших речових прав», вирішуючи питання про правомірність набуття права власності, суд має враховувати, що воно набувається на підставах, які не заборонені законом, зокрема на підставі правочинів. При цьому діє презумпція правомірності набуття права власності на певне майно, яка означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Якщо права на нерухоме майно підлягають державній реєстрації, то право власності у набувача виникає з дня такої реєстрації відповідно до закону (стаття 334 ЦК) та з урахуванням положення про дію закону в часі на момент виникнення спірних правовідносин (стаття 5 ЦК). Відповідно до п.6 вказаної вище постанови, суди повинні мати на увазі, що законом може бути встановлений інший момент (підстава) набуття права власності. Зокрема, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. При цьому, наприклад, спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"). Таким чином, судом встановлено, що 10.08.2005 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] , які діяли від себе та як законні представники від імені малолітніх [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни квартирами, при оформленні якого нотаріусом було допущено технічну помилку щодо квартир, якими сторонами обмінялись, та невірно зазначено квартири, які внаслідок міни перешли у власність сторонам договору. Однак, 22.08.2005 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено запис про право власності № 10049817, відповідно до якого [PERSON] на підставі договору міни ВСІ №788534, 10.08.2005 року, посвідченого Другою дніпродзержинською державною нотаріальною конторою за Р№2875, на праві приватної спільної часткової власності, належить Ѕ частка квартири [ADDRESS] , інша Ѕ частина вказаної квартири [PERSON] (а.с.82-84), тобто державою у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визнано і підтверджено факт набуття позивачем та його дружиною речового права на нерухоме майно - квартиру [ADDRESS] , по Ѕ частці на праві приватної спільної часткової власності по Ѕ за позивачем [PERSON] та його дружиною [PERSON] . Таким чином, суд вважає встановленим, що державною визнано право власності позивача [PERSON] на Ѕ частку вищевказаної квартири, це право ніким не оспорюється, як і правочин (договір міни) на підставі якого у встановленому законом порядку було проведено державну реєстрацію права власності позивача на вказане майно, вказаний договір судом недійсним не визнавався, і незаконність набуття права власності позивачем на вказане майно судом не встановлена, тому визнання судом за позивачем [PERSON] права власності на майно, яке зареєстровано за ним у встановленому законом порядку і ніким не оспорюється, є надмірним, тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Що стосується вимог позивача щодо визнання за ним права власності на Ѕ частини квартири, яка належала за життя його померлій дружині [PERSON] , суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст.1269 ЦК України здійснення права спадкоємця, який бажає прийняти спадщину, на прийняття цієї спадщини відбувається шляхом подання нотаріусу заяви про прийняття спадщини. Відповідно до ст. 1270 ЦК України, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Якщо виникнення у особи права на спадкування залежить від неприйняття спадщини або відмови від її прийняття іншими спадкоємцями, строк для прийняття нею спадщини встановлюється у три місяці з моменту неприйняття іншими спадкоємцями спадщини або відмови від її прийняття. Якщо строк, що залишився, менший як три місяці, він продовжується до трьох місяців. Відповідно до п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про спадкування» № 7 від 30.05.2008 року, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутись до суду за правилами позовного провадження. Як встановлено в судовому засіданні, 19.09.2017 року за зверненням позивача [PERSON] Вільногірською державною нотаріальною конторою відкрито спадкову справу після смерті його дружини - [PERSON] , і таким чином, позивач прийняв спадщину після померлої дружини шляхом подання в установленому законом порядку заяви нотаріусу про прийняття спадщини, а не отримання ним до цього часу свідоцтва про право на спадщину за законом після померлої дружини, на думку суду, не свідчить про існування спору про право позивача на частину квартири, яка належала його померлій дружині в порядку спадкування, оскільки позивачем не доведено, що умови для одержання ним в нотаріальній конторі свідоцтва на право на спадщину після померлої дружини відсутні. Відповідно до ч.ч.1,3 ст.12 ЦПК України, судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. В рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Разом з тим, при зверненні позивача до суду, останнім у позовній заяві не зазначені будь-які підстави (правові норми) щодо його вимог про визнання за ним права власності на частку квартири в порядку спадкування після померлої дружини. Таким чином, суд дійшов висновку, що в межах заявлених позивачем вимог, достатні підстави для висновку щодо наявності порушеного чи не визнаного права позивача [PERSON] на належну йому на праві власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] , яке визнано за ним державою у встановленому законом порядку шляхом здійснення відповідної реєстрації цього права, відсутні, а вимоги щодо визнання за ним права власності на частку цієї ж квартири, яка належала померлій дружині, позивачем заявлено передчасно, оскільки ним не доведено відсутність умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину після померлої дружини або відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, тому у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі. При таких обставинах, у відповідності до вимог ч.ч. 4,5 ст.206 ЦПК України, суд критично оцінює позицію відповідачів щодо визнання позову та не приймає це визнання, оскільки позиція відповідачів суперечить закону та обставинам справи. Відповідно до ст.141 ЦПК України, враховуючи, що позивач при подачі позовної заяви звільнений від сплати судового збору, судові витрати у вигляді судового збору в розмірі 840 грн. 80 коп. слід віднести на рахунок держави. На підставі ст. 41 Конституції України, ст.ст. 210, 316, 319, 328, 334, 391, 1269, 1270 ЦК України, ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", і

Outcome: dismissed