Jurisdiction: civil
Date: 2019-11-28 00:00:00

ВИМОГИ ПОЗИВАЧА [PERSON] звернулась до Автозаводського суду м. Кременчука із позовом, в якому просила суд визнати недійсним з моменту укладення договір іпотеки, укладений між іпотекодавцем - [PERSON] та іпотекодержателем - АКІБ «УкрСиббанк», посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу 25.10.2007, за реєстровим номером 11592. ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА Свої вимоги позивач мотивував тим, що 12.06.2007 між нею та [PERSON] було укладено договір дарування квартири [ADDRESS] . Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28.03.2016 за її позовом, вказаний договір було визнано недійсним. Під час державної реєстрації її права власності вона довідалась про обтяження у виді заборони на нерухоме майно на підставі іпотечного договору, посвідченого приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г.. Вважає, що усі обтяження на належне їй нерухоме майно існують безпідставно та порушують її майнові права щодо розпорядження власністю. Вона не має жодних зобов`язань перед іпотекодержателем, оскільки договір іпотеки був укладений між [PERSON] та АКІБ «УкрСиббанк», а договір на підставі якого [PERSON] набув право власності на нерухоме майно визнаний судом недійсним. Від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності позивача. В своїй заяві представник позивача зазначив, що позов підтримує та просить задовольнити. ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА Відповідач, Фонд гарантування вкладів фізичних осіб в особі уповноваженої особи на ліквідацію АТ "Дельтабанк", надіслав суду відзив в якому зазначив, що АТ "Дельтабанк" не погоджується з позовом та вважає його необґрунтованим та безпідставним, оскільки незважаючи на існування рішення Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28.03.2016 у справі 524/2399/14-ц, яким визнано недійсним договір дарування квартири, іпотека для [PERSON] є дійсною, а відтак правові підстави для визнання недійсним договору іпотеки відсутні. Вважає, що позивачем пропущено позовну давність, оскільки спірний договір укладено 25.10.2007, а позовна заява подана до суду лише 21.02.2019, тобто майже через 13 років. Вказав, що визнання недійсним договору іпотеки порушить права АТ "Дельтабанк" та позбавить можливості отримати виконання зобов`язання за кредитним договором №11233149000, заборгованість за яким є непогашеною по сьогодні, а сам позичальник ухиляється від виконання покладених на нього зобов`язань. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання не з`явився, відзив суду не надіслав. У своєму клопотанні просив розгляд справи проводити за його відсутності, позовні вимоги визнав. ПОЯСНЕННЯ ТРЕТЬОЇ ОСОБИ Від представника Департаменту державної реєстрації Виконавчого комітету Кременчуцької міської ради надійшло клопотання про розгляд справи за відсутності третьої особи. Приватний нотаріус Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовський А.Г. надіслав клопотання про розгляд справи за його відсутності. ФАКТИЧНІ ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ, ТА ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН 25.10.2007 між [PERSON] та ПАТ «УкрСиббанк» було укладено договір іпотеки, посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Полтавської області Веселовським А.Г. за яким в іпотеку було передано квартиру [ADDRESS] . 08.12.2011 між ПАТ «УкрСиббанк» та АТ «Дельтабанк» укладено договір купівлі-продажу прав вимоги, відповідно до якого до АТ «Дельтабанк» перейшло право вимоги до [PERSON] та 14.11.2007 зареєстровано право нового іпотекодержателя(а.с.21-22) Рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука від 28.03.2016 по справі 524/2399/14-ц позов [PERSON] до [PERSON] про визнання договору дарування недійсним та поновлення права власності на квартиру - задоволено частково; визнано недійсним договір дарування квартири [ADDRESS] , від 12.06.2007 серії ВЕР №526774 укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу, Веселовським А.Г., за реєстровим №6405. 26 січня 2018 року від Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на адресу позивача направлено відповідь про те, що Іпотечний договір від 25.10.2007 є діючим та з метою збереження активів і документації банку, в АТ "Дельтабанк" відсутні підстави для зняття обтяжень з майна/майнових прав на квартиру [ADDRESS] , зареєстрованих на підставі іпотечного договору. 22 лютого 2018 року приватним нотаріусом Кременчуцького міського нотаріального округу Веселовським А.Г. винесено постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії - припиненні іпотеки і зняття заборони відчуження з квартири [ADDRESS] , у зв`язку із тим, що [PERSON] не подано нотаріусу необхідних документів, з яким закон пов`язує припинення іпотеки та відомостей, які є підставою для зняття нотаріусом заборони відчуження нерухомого майна. 14 листопада 2018 року державним реєстратором проведено державну реєстрацію права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . НОРМИ ПРАВА Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України(далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (частина перша статті 319 ЦК України). Згідно ст.572, 575, 583 ЦК України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Заставодавцем може бути боржник або третя особа (майновий поручитель). Заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Статтею 203 ЦК України передбачені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч.1 ст.215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. В ч.1 ст.216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Згідно ст.23 ЗУ «Про іпотеку» у разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно зі статтею 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). В ст.76-81 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. ОЦІНКА СУДУ При вирішенні позову про визнання недійсним оспорюваного правочину, підлягають застосуванню загальні приписи статей 3, 15, 16 ЦК України, які передбачають право кожної особи на судовий захист саме порушеного цивільного права. За результатами розгляду такого спору вирішується питання про спростування презумпції правомірності правочину й має бути встановлено не лише наявність підстав недійсності правочину, передбачених законом, але й визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушене, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається необхідний спосіб захисту порушеного права, якщо таке порушення відбулось(постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 22 травня 2019 року по справі № № 344/8030/16-ц(провадження 61-40109св18)) Вирішуючи спір про визнання угоди недійсною суд з`ясовує наявність тих обставин, з якими закон пов`язує визнання угоди недійсною і настання певних юридичних наслідків. Так, відповідно до ч.1 ст.203 ЦК України зміст правочину не може суперечити Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Зміст правочину складають ті права та обов`язки про набуття, зміну або припинення яких досягнуто домовленості між учасники такого правочину. Суд враховує те, що для розпорядження майном, особа повинна мати відповідні правові підстави. В даному випадку для передання майна в іпотеку, іпотеко держатель повинен був бути власником майна, або у випадку відмінності іпотекодавця від боржника, іпотекодавець повинен був проявити волевиявлення на укладання правочину щодо розпорядження майном. Суд відзначає, що оскільки рішенням Автозаводського районного суду м.Кременчука було визнано недійсним договір дарування, укладений 12.06.2007 між [PERSON] до [PERSON] і відповідно до вимог ст.216 ЦК України такий правочин не створював юридичних наслідків, [PERSON] не вважається належним іпотекодавцем. Щодо посилання представника відповідача на те, що відповідно до ст..23 ЗУ «Про іпотеку» іпотека для [PERSON] є дійсною, суд відзначає, що фактично в даному випадку не відбулось переходу права власності в розумінні ст..23 ЗУ «Про іпотеку», а сторони договору дарування повернулись в попередній стан, який існував до укладення договору. У зв`язку із наведеним суд приходить до висновку про те, що зміст договору іпотеки не відповідає вимогам ст..203 ЦК України, а тому на підставі ч.1 ст.215 ЦК України даний правочин може бути визнаний судом недійсним. Щодо посилання представника відповідача на те, що позивачем пропущено позовну давність. Суд приймає до уваги доводи представника відповідача про те, що спірний договір іпотеки укладено в 2007 році і з позовом про його недійсність позивач звернувся лише в 2019 році. Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити про те, що із змісту позовної заяви вбачається, що про укладення [PERSON] договору іпотеки позивач дізнався лише під час оформлення права власності на нерухоме майно в 2017 році. Із даним позовом [PERSON] звернулась в лютому 2019 року, тобто в межах трирічного строку. Доказів того, що позивач був обізнаний про порушення її прав з 2007 року(після укладання договору іпотеки) представником відповідача не надано. Отже, суд не вбачає підстав для застосування позовної давності. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору, з відповідачів підлягає стягненню судовий збір в сумі 384,20 грн з кожного.

Outcome: approved