Jurisdiction: civil
Date: 2018-06-19 00:00:00

02 квітня 2018 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про стягнення збитків. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 28.02.2004 року помер його батько [PERSON], який по день смерті проживав та був зареєстрований в [INFO]. Він є спадкоємцем майна після смерті батька. За життя батько був власником земельної частки (паю), яку використовує СТОВ "Колос" с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області. 12.10.2016 року він отримав свідоцтво про право на спадщину, яка складається, в тому числі із права на земельну частку (пай), а 20.07.2017 року зареєстрував у державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності право власності на земельну ділянку. СТОВ "Колос" с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області користувалося належною йому земельною ділянкою згідно договору управління спадщиною, укладеного між СТОВ "Колос" та [PERSON] сільською радою, яка за період з 2014 року по 2016 рік отримала орендну плату в розмірі 3805,08 грн, зокрема в 2014 році - 718,02 грн, в 2015 році 1102,44 грн, в 2016 році 1984,59 грн. Повернути орендну плату на його вимогу відповідач відмовився, мотивуючи тим, що видатки на виплату орендної плати за використання паїв, право спадкування на які не були переоформлені, у визначений законодавством термін, не передбачено Бюджетним кодексом України. Вважаючи відмову відповідача незаконною, позивач просить стягнути з [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області на його користь збитки, які складаються з неповернутої орендної плати за використання земельної частки (паю) за період 2014 - 2016 роки в сумі 3805,05 грн. У судовому засіданні представник позивача [PERSON] за довіреністю від 05.03.2018 року - [PERSON] позовні вимоги підтримав, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві. Представники відповідача [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON], [PERSON] позовні вимоги не визнали, вважають їх безпідставними і такими, що не підлягають задоволенню. Суду пояснили, що відповідно до вимог ст.13 ЗУ "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)" нерозподілені (невитребувані) земельні частки (паї) за рішенням сільської ради можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку. На виконання вказаних вимог закону сільською радою земельна частка (пай) [PERSON], померлого 28.02.2004 року включена до невитребуваних (нерозподілених) часток (паїв) і у 2014, 2015, 2016 роках передавалася в оренду СТОВ "Колос" с. Хоменки, на одинадцять місяців кожного року та до моменту отримання власниками паїв документів, що підтверджують право власності на земельну ділянку. У 2016 році спадкоємець [PERSON] [PERSON] почав процедуру оформлення права власності на спадкову земельну частку (пай), в жовтні 2016 року отримав свідоцтво про право на спадщину, відповідно право на її використання сільською радою припинилося. У 2017 році у договір на управління спадщиною сільською радою земельна частка (пай) [PERSON] не включена, використовується з того часу спадкоємцем [PERSON] на власний розсуд. Відповідно до вимог Податкового кодексу України [PERSON] сільська рада як Установник управління спадщиною, на розрахунковий рахунок сільської ради отримала плату за використання СТОВ "Колос" земельної частки (паю) [PERSON] за увесь період управління, повернення якої спадкоємцеві чинним законодавством не передбачено. Отже сільська рада діяла в межах діючого законодавства, жодних збитків позивачеві не заподіяла, відповідно його позовні вимоги є безпідставними. За загальним правилом, визначеним у частині 1\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона, відповідно до частини 1\~статті 81 ЦПК України\~повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. При цьому, за правилами ст.13 ЦПК України, право визначення меж та предмету позову, а також підстав позову, надано позивачеві. Упродовж судового розгляду справи представник позивача [PERSON] своїх вимог не змінював, наполягав на їх задоволенні. Вирішуючи спір, суд встановив фактичні обставини справи та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, що відповідно розподілу земельних часток (паїв) між власниками земельних сертифікатів по [PERSON] сільській раді Шаргородського району Вінницької області [PERSON] виділено земельну частку (пай) під номером 949, а 03.04.2000 року Шаргородською РДА видано сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ВН № 0470146, який зареєстровано у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05.04.2000 року за №1354. 28.02.2004 року [PERSON] помер (а.с.5). Його земельна частка (пай) віднесена до категорії невитребуваних (нерозподілених), оскільки [PERSON] державний акт на земельну ділянку при житті не отримував, договорів оренди земельної частки (паю) з фізичними або юридичними особами не укладав. Вказані обставини не заперечуються представником позивача [PERSON] Відповідно до Договорів на управління спадщиною від 01.07.2014 року, 02.02.2015 року, 26.01.2016 року [PERSON] сільська рада Шаргородського району Вінницької області передала, а СТОВ "Колос" прийняло в управління майно померлих громадян, а саме 62 земельні частки (паї), в тому числі і земельну частку (пай), яка виділялась [PERSON] на строк - до моменту оформлення спадщини у встановленому законом порядку спадкоємцями померлих власників сертифікатів. Згідно з п.1.4 вказаних Договорів передача в управління спадкового майна (земельних часток (паїв)) Управителю спадщиною СТОВ "Колос" с. Хоменки та виконання ним управління, охорони, догляду та збереження спадщини через використання земель за цільовим призначенням ведення товарного сільськогосподарського виробництва покладає на Управителя зобов'язання по платі за землю за повний виробничий рік, згідно статті 287.1 Податкового кодексу України. Плата за землю вноситься в грошовій національній валюті на розрахунковий рахунок [PERSON] сільської ради в розмірі: у 2014 році середньої орендної плати, яка склалася на території сільської ради, що становить 90887,89 грн; у 2015 році чотирьох відсотків нормативно грошової оцінки одиниці площі ріллі по області і становить 132743,88 грн; у 2016 році шести відсотків нормативно грошової оцінки одиниці площі ріллі по області і становить 149718, 38 грн (а.с. 27 33, 40 43). Згідно довідки СТОВ "Колос" с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області №714 від 13.12.2017 року відповідно до договору на управління спадщиною у 2014 році плата за користування паями становила 718,02 грн за 1га на одинадцять місяців використання; у 2015 році 1102,44 грн; у 2016 році 1984,59 грн (а.с.8). 12.10.2016 року позивач [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину за заповітом, яка складається в тому числі з права на земельну частку (пай) у землі, що перебувала в колективній власності КСП "Колос" с. Хоменки Шаргородського району Вінницької області, і належало спадкодавцеві на підставі сертифікату серії ВН № 0470146, виданого Шаргородською РДА 03.04.2000 року та зареєстрованого у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) 05.04.2000 року за №1354 (а.с.5). Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права за номером 92857383 від 26.07.2017 року, державним реєстратором Слободо Шаргородської сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] 20 липня 2017 року було зареєстровано право власності на земельну ділянку площею 1,1646 га, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, за громадянином [PERSON] (а.с.7). \~ \~ \~ \~ Підставою виникнення у [PERSON] права власності на земельну ділянку площею 1,1646 га, яка знаходиться на території [PERSON] сільської ради є відповідний витяг з Державного земельного кадастру, сертифікат та свідоцтво про право на спадщину (а.с.7). Набуття позивачем [PERSON] права власності на спадкову земельну ділянку припинило право сільської ради на управління спадковою земельною часткою (паєм). У 2017 році в договір на управління спадщиною сільською радою земельна частка (пай) [PERSON] не включена. Як пояснив в судовому засіданні представник позивача [PERSON] спадкову земельну ділянку [PERSON] у 2017 році передав в оренду СТОВ "Колос". У грудні 2017 року позивач [PERSON] звернувся до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області з вимогою повернути йому орендну плату за використання земельної частки (паю) [PERSON], яка віднесена до категорії невитребуваних (нерозподілених) паїв, як спадкоємцеві за заповітом, у межах строків позовної давності за 2014 2016 роки. 05.01.2018 року сільським головою [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області [PERSON] представнику позивача [PERSON] надано відповідь, із якої вбачається, що всі видатки із сільського бюджету здійснюються у відповідності з Бюджетним кодексом України, яким не передбачено видатків на виплату орендної плати за використання паїв, право спадкування на які не були переоформлені у визначений законодавством термін (а.с.9). При вирішенні даного цивільно правового спору судом застосовано наступні норми права та зазначено мотиви їх застосування. Відповідно до ст.13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб'єктів права власності і господарювання, соціальну спрямованість економіки. Усі субєкти права власності рівні перед законом. Стаття 41 Конституції України\~гарантує кожному право володіти, користуватись та розпоряджатись своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону (ст. 14 Конституції України,\~ст.1 Земельного кодексу України). Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобовязані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України ( частина 2 статті 19 Конституції України). Частиною 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950 року, яка набрала чинності для України з 11.09.1997 року і відповідно до ст.9 Конституції України є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку належним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов'язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. У пункті 50 рішення у справі "Беллет проти Франції" від 4 грудня 1995 року Європейський суд з прав людини зазначив, що "стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права". У силу ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна людина, права і свободи якої, викладені у цій Конвенції, порушуються, має ефективний засіб захисту у відповідному національному органі. Згідно з п. 6 ч. 1\~ст. 3 ЦК\~ України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У пункті 26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" від 15.05.2008 року та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" від 08.04.2010 року наголошується на принципі рівності сторін одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов'язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, суд досліджує кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). При цьому суд враховує позиції ЄСПЛ щодо аргументації судових рішень, закріплені, зокрема в рішенні "Бендерський проти України" від 15.11.2007 року, в якому наголошується, що "право може вважатися ефективним, тільки, якщо зауваження сторін насправді "заслухані", тобто належним чином вивчені судом (п.33 рішення від 21.03.2000 року у справі "Дюлоранс проти Франції"; пп. 32 35 рішення від 07.03.2006 року у справі "Донадзе проти Грузії"). Частиною 3 ст. 12, ст.ст. 76 - 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Засобами доказування у цивільній справі є показання свідків, письмові докази, речові і електроні докази і висновки експертів. Суд приймає до розгляду лише ті докази, які мають значення для справи. Обставини, які за законом повинні бути підтвердженні певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Кожна сторона має довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Бочаров проти України" (остаточне рішення від 17 червня 2011 року), в пункті 45 якого зазначено, що "Суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (див. рішення від 18.01.1978 року у справі "Ірландія проти Сполученого Королівства"). Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (див. рішення у справі "Салман проти Туреччини")". Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (стаття 5 ЦПК України). Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ч.1 ст.15 ЦК України). Реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду, позивач повинен вказати в позові власне субєктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Отже, зміст положень ЦПК України, ЦК України дає підстави для висновку, що право на судовий захист повязане виключно з порушенням субєктивного\~права позивача. Суд може захистити лише порушене право позивача. Відсутність хоча б однієї з умов надання судового захисту субєктивного права виключає можливість задоволення матеріально-правових вимог позивача. Інше б суперечило основному завданню цивільного судочинства, захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів (ст.ст.2, 4 ЦПК України, ст.ст. 15, 16 ЦК України , абз. 2 п. 11 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 р. № 14 "Про судове рішення у цивільній справі"). \~ \~ \~ \~Згідно з положеннями\~статті 2 Земельного кодексу України, земельними відносинами є суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження землею, суб'єктами в яких виступають громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об'єктами - землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні паї (частки). Указом Президента України "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" від 08.08.95 року № 720/95\~було передбачено порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям. \~ \~ \~ \~ \~ Відповідно до п. 2 зазначеного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в\~тому числі пенсіонери, які раніше працювали в\~ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства,\~на дату видачі державного акта на право колективної власності на землю,\~відповідно до списку, що додається до цього державного акта. Організаційні та правові засади виділення власникам земельних часток (паїв) земельних ділянок у натурі (на місцевості) із земель, що належали колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам на праві колективної власності, а також порядок обміну цими земельними ділянками визначено\~Законом України\~"Про\~порядок виділення\~в натурі\~(на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)"\~N\~899-IV\~від 05.06.2003 року. На підставі норм ст.1 вказаного Закону\~право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом. Відповідно до\~ст.\~2\~ЗУ "Про\~порядок виділення\~в натурі\~(на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)" \~основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) є сертифікат на право на земельну частку (пай), виданий районною (міською) державною адміністрацією; документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай); документом, що посвідчує право на земельну частку (пай) громадян України, зазначених в абзаці п'ятому частини першої\~статті 1 цього Закону, є трудова книжка члена колективного або іншого сільськогосподарського підприємства чи нотаріально засвідчена виписка з неї. Підставами для виділення земельних ділянок у натурі (на місцевості) власникам земельних часток (паїв) є рішення відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації, прийняті в межах їх повноважень (ст. ст. 3,\~5 Закону). Судом встановлено, що на території [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області проведена процедура виділення земельних ділянок. Судом також встановлено, що [PERSON] сертифікат на право на земельну частку (пай) отримав 03.04.2000 року, але як власник сертифікату не розпорядився ним належним чином (не подав заяву про виділення в натурі для передачі в оренду чи для сумісного обробітку) Після затвердження проекту землеустрою щодо організації території земельних часток (паїв) та розподілу земельних ділянок земельна частка (пай) померлого 28 лютого 2004 року [PERSON] перейшла в статус невитребуваних земельних часток (паїв). До категорії невитребуваних земельних часток (паїв) відносяться такі земельні частки: земельні частки (паї), на які громадяни, які мають право на земельну частку, не отримали сертифікатів чи іншим чином не заявили свої права на земельну частку; земельні частки, на які вже сертифікат отриманий, але власник сертифікату не розпорядився ним належним чином (не подана заява про виділення в натурі для передачі в оренду чи для сумісного обробітку); земельні частки, власники яких померли, їх спадкоємці не прийняли спадщини, а термін дії договору оренди закінчився чи договір не був укладений. До невитребуваних паїв не відносяться земельні частки, власники яких померли, але термін договору оренди ще не закінчився. За такими договорами мають право отримувати орендну плату спадкоємці. Як констатовано судом вище, власник сертифікату [PERSON] договору оренди земельної частки (паю) не укладав, отже його спадкоємець [PERSON] не набув права на отримання орендної плати. Відтак земельна частка (пай) № 949, право на яку мав [PERSON], який помер 28.02.2004 року правомірно набула статусу невитребуваних земельних часток. Статтею 13\~Закону України\~"Про\~порядок виділення\~в натурі\~(на\~місцевості)\~земельних ділянок\~власникам земельних\~часток (паїв)" передбачено, що нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки за рішенням відповідної сільської, селищної, міської ради чи районної державної адміністрації можуть передаватися в оренду для використання за цільовим призначенням на строк до моменту отримання їх власниками державних актів на право власності на земельну ділянку, про що зазначається у договорі оренди земельної ділянки, а власники земельних часток ( паїв) чи їх спадкоємці, які не взяли участь у розподілі земельних ділянок, повідомляються про результати проведеного розподілу земельних ділянок, у письмовій формі, у разі, якщо відоме їх місцезнаходження. Крім того, у відповідності до п.2 і п.12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого постановою Кабінету Міністрів України "Про організацію робіт та методику розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв) від 04.02.2004 р. № 122, нерозподілені (невитребувані) земельні ділянки передаються в розпорядження сільських, селищних, міських рад чи райдержадміністрацій з метою надання їх в оренду; організація робіт з розподілу земельних ділянок у межах одного сільськогосподарського підприємства між власниками земельних часток (паїв),\~\~які подали заяви про виділення належних їм земельних часток (паїв) у натурі (на місцевості), здійснюється відповідною сільською, селищною, міською радою чи райдержадміністрацією за місцем розташування земельних ділянок згідно з проектом. Отже, за змістом норм ст.5\~і ст.13 Закону України "Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)", п.п.2,12 Порядку організації робіт та методики розподілу земельних ділянок між власниками земельних часток (паїв), затвердженого\~постановою Кабінету Міністрів України від 04.02.2004 року № 122\~розпорядження, зокрема, передача в оренду нерозподілених (невитребуваних) земельних ділянок (паїв) здійснюють сільські, селищні, міські ради чи райдержадміністрації в залежності від місця розташування таких ділянок. Орендна плата за користування такою часткою має надходити до органу місцевого самоврядування чи органу виконавчої влади і не підлягає поверненню власнику сертифіката, або його спадкоємцям, оскільки орендодавцем відповідно до Закону України «Про порядок виділення в натурі земельних ділянок власникам земельних часток виступила рада, яка, відповідно до умов договору, і має отримувати орендну плату за кодом відповідної бюджетної класифікації доходів. Як на підставу задоволення позовних вимог [PERSON] у позовній заяві, а його представник [PERSON] у судовому засіданні посилалися на положення статтей 1216 1219, 1223 ЦК України, якими охоплюються поняття спадкування, види спадкування, склад спадщини та права і обов'язки особи, які не входять до складу спадщини, право на спадкування. Суд вважає ці посилання помилковими, оскільки питання спадкування після смерті [PERSON] не стосується [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області, вона не є учасником цих правовідносин і не оспорює право спадкування [PERSON] на земельну частку (пай) його померлого батька. Аналізуючи вимогу [PERSON] до [PERSON] сільської ради Шаргородського району Вінницької області про стягнення збитків, суд констатує наступне. Згідно з положеннями ч.ч. 1- 2 ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу. Способами захисту прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. При цьому\~ст. 22 ЦК України\~встановлено, що\~особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права,\~має право на їх відшкодування.\~ Збитками ж, в свою чергу, є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв'язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Наведені норми ЦК України у їх сукупності, свідчать про те, що, по-перше,\~відшкодування збитків\~-\~це один із способів\~відшкодування майнової шкоди; по-друге,\~підставою для відшкодування збитків та шкоди є порушення цивільного права особи. \~ \~ \~ \~ \~Аналіз перевірених\~і оцінених\~в судовому\~засіданні доказів\~переконують суд,\~що у\~позивача [PERSON]\~не виникло\~право вимоги\~до [PERSON]\~сільської ради\~про відшкодування\~збитків у\~вигляді отриманої\~органом місцевого\~самоврядування плати\~за використання\~СТОВ "Колос"\~не витребуваної\~земельної частки\~(паю)\~[PERSON],\~оскільки в\~діях відповідача\~[PERSON] сільської\~ради Шаргородського\~району Вінницької\~області відсутні елементи складу цивільного правопорушення, такі як неправомірні дії, безпосередній причинний зв'язок між діями та шкодою та вина відповідача. Позивач [PERSON] реалізував своє право на звернення до суду з цивільним позовом. Проте, ні у позовній заяві, ні в судовому засіданні не зазначив та не довів належними та допустимими доказами, які конкретно його права, свободи чи інтереси порушено відповідачем у сфері цивільно - правових відносин. Відтак, судом встановлено, що позовні вимоги [PERSON] спрямовані на захист неіснуючого субєктивного права чи охоронюваного законом інтересу, що є підставою для відмови в позові. Оскільки позовні вимоги задоволенню не підлягають, то судові витрати, за правилами ст. 141 ЦПК України, слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed