Jurisdiction: civil
Date: 2016-12-13 00:00:00

У травні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк» предявило через суд зазначений позов до [PERSON], посилаючись на те, що відповідно до укладеного кредитного договору № DNU0AK00000702 від 10 квітня 2006 року відповідач отримав кредит в сумі 33716,21 долари США зі сплатою за користування коштами 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості строком повернення до 10 квітня 2013 року, проте позичальником в порушення умов договору сплата коштів систематично у визначені строки не здійснювалась в результаті чого виникла заборгованість станом на 13 травня 2016 року в сумі 54074,25 доларів США, яка складається з заборгованості за кредитом 9872,13 доларів США, заборгованості по процентам за користування кредитом 7140,99 доларів США, і пені в сумі 34687,59 доларів США, частина якої вже стягнута за рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2012 року в розмірі 12792,55 долари США, тому позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь решту заборгованості станом на 13 травня 2016 року в сумі 41281,70 долари США, що еквівалентно 1044839,83 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала в повному обсязі, наполягаючи на задоволенні вимог з наведених у позовній заяві підстав, не заперечуючи проти заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не надав, будучи належним чином повідомленим про час і місце розгляду справи, в судове засідання не зявився, причин не повідомив. У поданій заяві представник відповідача [PERSON], не подаючи заперечень по суті позову, наполягав на обставинах пропуску позивачем строків позовної давності та необхідності застосування відповідних, проте будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи в судове засідання не прибув, причин неявки не повідомив. З урахуванням письмової згоди позивача відповідно до ст. 224 ЦПК України справа підлягає розглядові судом з ухваленням цього рішення заочно. На підставі неявки осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 197 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, і журнал судового засідання не ведеться. Суд, дослідивши зібрані письмові докази, дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Однією з основних засад цивільного законодавства є свобода договору, а сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами та відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд, вибрати на власний розсуд контрагента, про що говорить ст.ст. 3, 6, 627 ЦК України. Судом встановлено, що 10 квітня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк» та [PERSON] укладений кредитний договір № DNU0AK00000702 (а.с.17-20), за умовами якого, що є обовязковими для сторін згідно ст. 629 ЦК України, банк надає позичальнику кошти загальним розміром 24344,00 доларів США з метою придбання автомобіля, з яких 9372,21 долари США на оплату страхових платежів, на строк до 10 квітня 2013 року зі сплатою за користування коштами 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості (п.п.1.1-1.3 договору). Відповідач за умовами цього договору, отримавши 10 квітня 2006 року на відкритий відповідно до п.1.2 договору рахунок кошти в розмірі 24344,00 доларів США, що об'єктивно підтверджується випискою по рахунку (а.с.9-15, 84-111), зобов'язався використати кредит за цільовим призначенням, придбавши автомобіль Мазда-3, повернути кредит і сплатити проценти за його користування 0,88% на місяць на суму залишку заборгованості, сплачуючи щомісяця з "21" по "28" число кожного місяця 473,94 доларів США, у визначені договором строки - не пізніше 10 квітня 2013 року (п.1.3, п.1.4, п. 3 договору). Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 1050 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк зобов'язується надати грошові кошти (кредит) громадянину у розмірі та на умовах, встановлених договором, а громадянин зобов'язується повернути кредит та сплатити відсотки, належні йому відповідно до ст. 1048, 1056-1 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу України. Суд за браком доказів підтвердження відповідачем виконання зобов'язання за правилами ст. 545 ЦК України дійшов висновку згідно з ст.ст. 10, 60 ЦПК України про відсутність сумнівів в правильності перевірених в судовому засіданні розрахунків суми грошового боргу, виконаних позивачем (а.с.9-15), які з огляду на не спростовану вірогідність відомостей про сплачені позивачу суми виключають добросовісність відповідача, що останнім не заперечувалось та не спростовано. Оскільки іншого не доведено, суд дійшов висновку, що відповідач в порушення ст.ст. 526, 530, 1049, 1054, 10561 ЦК України не сплачував тіло кредиту і з порушенням ст. 529 ЦК України відступив від умов про частину, виконуваного обов'язку, і строків виконання, у зв'язку з чим станом на 13 травня 2016 року виникла заборгованість в розмірі 54074,25 доларів США, з яких заборгованість по кредиту 9872,13 доларів США, заборгованість по відсоткам 7140,99 доларів США, заборгованість по комісії 2373,54 долари США, пеня 34687,59 долари США. Одночасно судом встановлено, що рішенням Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2012 року позов ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] про стягнення боргу задоволено повністю, стягнуто з [PERSON] на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» заборгованість по кредитному договору № DNU0AK00000702 від 10 квітня 2006 року в розмірі 101828,70 грн., і судові витрати в сумі 1138,29 грн. (а.с.7-8). Відповідно до ч.3 ст. 61 ЦПК України обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Вказаним рішенням суду встановлено, що станом на 15 квітня 2011 року у [PERSON] перед ПАТ КБ «ПриватБанк» виникла заборгованість за кредитним договором № DNU0AK00000702 від 10 квітня 2006 року в розмірі 12792,55 доларів США, що еквівалентно 101828,70 грн., яка складається з заборгованості за кредитом 9794,60 доларів США, заборгованості по процентам 1371,11 доларів США, заборгованість по комісії 912,90 доларів США, пеня -713,94 долари США. Як вбачається з розрахунку позивача та наданої ним виписки по рахунку (а.с.9-15, 84-111) відповідач у відповідності до умов кредитного договору здійснив платіж в останнє 12 січня 2010 року. В подальшому жодних платежів він на виконання умов кредитного договору не здійснював, а зарахування суми 29 листопада 2013 року відбулося на виконання рішення суду від 13 вересня 2012 року у зв?язку з реалізацією заставного майна (автомобіля), в погашення боргу, який виник за кредитним договором за період до 15 квітня 2011 року, що також узгоджується з поясненнями представника позивача у судовому засіданні. Відповідно до вимог ст. 629 ЦК України договір є обовязковим для виконання сторонами. Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків (частина перша статті 626 ЦК України). Визначення поняття зобовязання міститься у частині першій статті 509 ЦК України. Відповідно до цієї норми зобовязання це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов'язку. Згідно з нормою статті 526 ЦК України зобов'язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобовязання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов'язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобовязання є прострочення невиконання зобовязання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобовязання" (статті 530, 631 ЦК України). Якщо в зобов'язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню в цей строк (термін). Як вбачається з матеріалів справи, сторони встановили як строк дії договору до повного погашення позичальником заборгованості за кредитами та процентами за користування ними, кінцевий строк повернення кредиту до 10 квітня 2013 року так і строки виконання зобовязань зі щомісячним погашенням платежів щомісяця з 21 по 28 число включно кожного календарного місяця для основної заборгованості і для процентів за користування кредитом. Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у статті 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов'язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Про правові наслідки порушення зобовязання боржником йдеться також у частині першій статті 611, частині другій - четвертій статті 612 ЦК України, частині першій, другій статті 220 ГК України, які передбачають відповідальність боржника. Таким чином, умовами договору погашення кредитної заборгованості та строки сплати чергових платежів визначено місяцями. Отже, поряд з установленням строку дії договору сторони встановили й строки виконання боржником окремих зобовязань (внесення щомісячних платежів), що входять до змісту зобов'язання, яке виникло на основі договору. Строк виконання кожного щомісячного зобовязання згідно із частиною третьою статті 254 ЦК України спливає у відповідне число останнього місяця строку. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов'язано його початок (стаття 253 ЦК України). Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина друга статті 258 ЦК України передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Так, за зобов'язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина пята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому початок перебігу позовної давності пов'язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Судом установлено, що згідно з умовами кредитного договору (пунктом 1.1.) позичальник зобовязаний здійснювати повернення кредиту частинами (щомісячними платежами) у розмірі та в строки, визначені договором, і щомісяця сплачувати проценти за користування кредитом, а також сплатити пеню за порушення строків повернення кредиту та процентів за користування ним. Оскільки умовами договору передбачені окремі самостійні зобовязання, які деталізують обовязок боржника повернути весь борг частинами та встановлюють самостійну відповідальність за невиконання цього обовязку, то право кредитора вважається порушеним з моменту недотримання боржником строку погашення кожного чергового платежу, а отже і початок перебігу позовної давності за кожний черговий платіж починається з моменту порушення строку його погашення. Таким чином, ураховуючи, що за умовами договору погашення кредиту і процентів повинно здійснюватись позичальником частинами з 21 по 28 число кожного місяця, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання позичальником кожного із цих зобовязань. Отже, аналізуючи умови договору сторін і зміст зазначених правових норм, слід дійти висновку про те, що у разі неналежного виконання позичальником зобовязань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів і процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення кожного чергового платежа. Як установлено судом [PERSON] взагалі перестав виконувати щомісячні зобовязання з погашення кредиту та процентів за користування кредитом 12 січня 2010 року, проте банк звернувся до суду з позовом до нього з вимогами про стягнення прострочених платежів за період з 15 квітня 2011 року по 13 травня 2016 року лише 31 травня 2016 року, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності до вимог про стягнення кредиту та процентів, а так само річного строку позовної давності до вимог по пені. При цьому, суд приймає до уваги, що зарахована в останнє сума 29 листопада 2013 року була на виконання рішення суду від 13 вересня 2012 року у зв?язку з реалізацією заставного майна (автомобіля), в погашення боргу, який виник за кредитним договором за період до 15 квітня 2011 року, а тому не перериває строків позовної давності по вимогам за заборгованістю, яка виникла в період з 15 квітня 2011 року по 13 травня 2016 року. Відповідно до ст. 88 ЦПК України з урахуванням результату розгляду справи судові витрати відносяться на рахунок позивача.

Outcome: dismissed