Jurisdiction: civil
Date: 2018-05-06 00:00:00

До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшов позов [PERSON] до територіальної громади міста Запоріжжя в особі Запорізької міської ради про визнання права власності в порядку спадкування за законом. Позов обґрунтований тим, що за [PERSON] зареєстровано право власності на житловий будинок [ADDRESS] на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності. При оформленні договору дарування в позивачки виникли перешкоди, в зв'язку із тим, що неможливо встановити факт перебування житлового будинку, оскільки вбачається, що частина будинку належало на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON], а частина будинку - [PERSON] та [PERSON] Після смерті [PERSON] не було оформлена спадщина. Рішенням виконкому Верхньохортицької селищної Ради депутатів трудящих Верхньохортицького району Запорізької області від 14 грудня 1960 року №64 позивачці було надано земельну ділянку площею 705 кв.м. за адресою: [ADDRESS] для будівництва власного житлового будинку. На той час позивачка перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] 15 травня 1961 року між виконавчим комітетом Верхньохортицької селищної Ради депутатів трудящих Верхньохортицького району Запорізької області та [PERSON] (позивачкою) на виконання вказаного рішення було укладено договір про надання в безстрокове користування земельної ділянки для будівництва індивідуального житлового будинку на право особистої власності. До 1966 року на виконання Договору позивачкою та [PERSON] побудовано жилий будинок літ. А-1 з сінями літ. а-1 та літню кухню літ. Б-1. Оскільки житловий будинок був побудований у шлюбі, то він належав до спільної сумісної власності подружжя. Технічний паспорт будинку був складений Запорізьким міжміським бюро технічної інвентаризації станом на 20.09.1966 року. В 1968 році позивачка та [PERSON] вирішили поділити спільне майно подружжя і домовилися, що позивачка сплатить 1000 карбованців за належну [PERSON] частку, внаслідок чого будинок перейшов у приватну власність позивачці. В 1970 році шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний. 6 грудня 1972 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON] Після реєстрації шлюбу позивачка змінила прізвище на [PERSON]. Під час шлюбу подружжям було добудовано до старих сіней літ. а-1 були добудовані три кімнати, внаслідок чого утворилася житлова прибудова А1-1, до якої буди прибудовані нові сіні літ. а1 та літ.а2. У 1993 році позивачка звернулася до Запорізького міжміського бюро технічної інвентаризації з приводу реєстрації будинку. 21 квітня 1993 року будинок був в цілому зареєстрований за [PERSON]. [INFO] [PERSON] помер. На момент смерті [PERSON] останній та [PERSON] проживали разом і таким чином позивачка в порядку ч.3 ст. 1268 ЦК України прийняла спадщину. Позивач просить визнати за неї право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] загальною площею 86,7 кв. м., у тому числі на 9/40 часток набутих в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON], померлого [INFO]. В судовому засіданні представник позивача підтримав позовну заяву, просив задовольнити. Представник відповідача в судовому засідання не заперечував щодо задоволення позову. Дослідивши подані сторонами документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив такі фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до положень ч. 3 ст. 12 та ст. 82 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, які мають рівні права щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості, та кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що житловий будинок [ADDRESS] побудований позивачкою під час перебування у шлюбі з [PERSON], що підтверджується копією рішення виконкому Верхньохортицької селищної Ради депутатів трудящих Верхньохортицького району Запорізької області від 14 грудня 1960 року №64 про надання [PERSON] земельної ділянки для будівництва власного житлового будинку. 10 листопада 1970 року шлюб між позивачкою та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу. До розірвання шлюбу позивачка та [PERSON] вирішили питання щодо розподілу спільного сумісного майна подружжя, що підтверджується розпискою, відповідно до якої позивачкою було сплачено [PERSON] вартість його частки житлового будинку в розмірі 1000 карбованців. На момент реєстрації будинку в бюро технічної інвентаризації 20 вересня 1966 року житловий будинок [ADDRESS] мав загальну площу 47,69 кв.м., в тому числі житлову площу 30,81 кв.м. і складався з трьох кімнат: 1-1 площею 8,95 кв.м., 1-3 площею 8,41 кв.м., 1-4 площею 7,42 кв.м. та комори ІІ площею 2,74 кв.м. 6 грудня 1972 року позивачка зареєструвала шлюб з [PERSON], змінивши прізвище на [PERSON]. Під час проживання у шлюбі з [PERSON] до вказаного будинку було добудовано кімнати, внаслідок чого площа будинку збільшилася до 86,7 кв.м., в тому числі житлова площа до 53,6 кв.м. В 1993 році Запорізьким міжміським бюро інвентаризації будинок був зареєстрований за позивачкою. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть. На момент смерті [PERSON] позивачка проживала разом із ним. До нотаріальної контори після смерті [PERSON] із заявою про прийняття спадщини жодна особа не зверталася. Відповідно до технічного паспорту площа будинку складає 86,7 кв.м., яка складається з площі побудованої позивачкою під час шлюбу з [PERSON] 47,69, що складає: 86,7 кв.м. / 100% х 47,69 кв.м.= 55% або 11/20 частки житлового будинку. Згідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об'єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таким чином, у шлюбі з [PERSON] було добудовано 86,7 кв.м. / 100% х 39 кв.м.= 45% або 9 / 20 частки житлового будинку, які є спільною сумісною власністю подружжя. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов'язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до положень ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За життя [PERSON] не складав будь-яких заповітів, тому спадкування після його смерті повинно проводитись за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно з ч.3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку встановленого ст. 1270 ЦК України не заявив про відмову від неї. Оскільки на момент смерті [PERSON] позивачка проживала разом із ним, то вона вважається такою, що прийняла спадщину після померлого. Після смерті [PERSON] залишилася спадщина, до якої входить 9/40 частин житлового будинку [ADDRESS]. Частиною 1 ст. 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов'язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину. Відповідно до глави 10 п. 4.15 "Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України", затвердженої наказом Міністерства юстиції України 22 лютого 2012 року за № 296/5 передбачено, що "видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, проводиться нотаріусами після подання правовстановлюючих документів щодо належності цього майна спадкоємцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна". Якщо нотаріусом відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пленум Верховного Суду України у постанові від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування" також роз'яснив, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. За таких обставин, позовні вимоги мають бути задоволені. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved