Jurisdiction: civil
Date: 2014-12-24 00:00:00

14 листопада 2014 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, обґрунтувавши свої вимоги тим, що вона являється власником квартири [ADDRESS], на праві договору дарування, в якій зареєстрований відповідач. З лютого місяця 2013 року відповідач за вищезазначеною адресою не проживає, витрат за комунальні платежі не несе. Відповідач [PERSON] добровільно припинити реєстрацію не бажає, що обмежує позивача [PERSON] в користуванні та розпорядженні квартирою. У судовому засіданні позивач [PERSON] підтримала позовні вимоги, привила доводи аналогічні позовної заяви й просила суд визнати [PERSON], відповідача по даній справі, таким, який втратив право користування житловим приміщенням. У судове засідання відповідач [PERSON], не з'явився. Про необхідність явки в судові засідання 17 грудня 2014 року відповідач повідомлявся належним чином у спосіб, визначений ч.5 ст. 74 ЦПК України - шляхом направлення судової повістки поштою рекомендованим листом з повідомленням про вручення за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем її проживання. Однак надіслана повістка не була вручена відповідачу. В судовому засіданні позивач [PERSON] пояснила, що в повідомлені про вручення поштового відправлення розписалася вона, тому, що [PERSON] не проживає за місцем реєстрації з лютого 2013 року. Про судове засідання 25 грудня 2014 року відповідач також повідомлявся в порядку ч. 3 ст. 76 ЦПК України через житлово-експлутаційну організацію - Комунальне підприемство "Краснолиманська служба єдиного замовника" (а.с 25). З розписки на ім'я відповідача вбачаеться, що вручити повістку не видалося можливим, оскільки [PERSON] адресат відсутній (а.с. 26) У відповідності до ч. 5 ст. 74 ЦПК України, у разі відсутності осіб, які беруть участь у справі, за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку, вважається, що судовий виклик або судове повідомлення вручене їм належним чином. Враховуючи викладене, у відповідності до ч. 1 ст. 224 ЦПК України судд вважає за можливе розглянути справу у відсутності відповідача в заочному порядку. Проти заочного розгляду справи позивач не заперечувала. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що вона та її чоловік [PERSON] зареєстровані та проживають в квартирі [ADDRESS]., яка належить на праві власності її дочці [PERSON] позивачу по справі. Відповідач [PERSON], зареєстрований в зазначені й квартирі з вересня 2006 року. В лютому 2013 року відповідач, забрав усі належні йому речі переїхав до іншого, невідомого їй, місця проживання. За вес час з лютого 2013 року по час розгляду справи в суді [PERSON] квартирою [ADDRESS], як житлом не інтересувався, в телефонних розмовах, про своє точне місце перебування не повідомлял. З останньої телефоної розмови свідку відомо, що відповідач на той час знаходився в м. Одеса. Дослідивши подані позивачем документи, всебічно і повно з'ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, вислухавши позивача та свідка, об'єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду спору по суті, суд встановив фактичні обставини та відповідні їм цивільні правовідносини, які регулюютьсяч ст. 405 ЦК України. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON], є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору дарування квартири від 02 липня 2011 року (а.с.8 ). Згідно поквартрної картки в квартирі [ADDRESS] зареєстровані: позивач [PERSON], мати позивача - [PERSON], вітчим - [PERSON] та брат - [PERSON] [INFO] з 20.09.2006 року ( а.с. 27-28 ). Згідно актів, наданих головою вуличного комітету, завіреного підписом голови мікрорайону та мокрою печаткою загального відділу Краснолиманської міської ради Донецької області відповідач [PERSON] з лютого місяця 2013 року за вищевказаною адресою не проживає, фінансових витрат за комунальні платежі не несе ( а.с. 5,6 ). За ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст.383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Вимогами ст.386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб'єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Як зазначено в ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 "Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав" у зв'язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім'ї, попередніми членами його сім'ї, а також членами сім'ї попереднього власника житла. Згідно ст. 405 ЦК України члени сім'ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім'ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім'ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. [PERSON] як член сім'ї власника квартири був зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 20.09.2006 року. З лютого місяця 2013 року по теперішній час, тобто більш одного року він без поважних причин не проживає за місцем реєстрації, і відповідно не користується квартирою за призначенням, що підтверджується актами від 26.10.2014 року та 03.11.2014 року та поясненнями свідка [PERSON] Позивач [PERSON], як власник квартири, має право володіти, користуватися та розпоряджатися квартирою на власний розсуд, використовувати її для власного проживання, проживання членів своєї сім'ї. Таке право позивача згідно ч. 4 ст. 41 Конституції України, ч.1 ст.321 ЦК України є непорушним і він не може бути протиправно його позбавлений. Наявність реєстрації [PERSON] в квартирі, обмежує права [PERSON] як власника, і вона на підставі ст.391 ЦК України має право вимагати в судовому порядку усунення перешкод у здійсненні такого права. До теперішнього часу відповідач не припинив реєстрацію у вказаній квартирі, квартирою не цікавиться, перестав бути членом сім'ї позивача, що створює позивачу перешкоди у користуванні та розпорядженні вказаною квартирою Обраний [PERSON] спосіб захисту порушеного права - визнання відповідача таким, що втратив право користування жилим приміщенням, ґрунтується на вимогах закону і є достатнім для відновлення її порушеного права, оскільки є підставою для зняття [PERSON] з реєстрації місця проживання в порядку ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні". Таким чином, позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням підлягають задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги, суд на підставі ст. 88 ЦПК України стягує з відповідача на користь позивача понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 243, 60 грн. (а.с1).

Outcome: approved