Jurisdiction: civil
Date: 2015-12-13 00:00:00

Представник позивача в позовній заяві просила стягнути з відповідача на користь позивача 20232,99 грн. боргу за кредитним договором №R53100282644B від 22.06.2012 року, в тому числі 15228,35 грн. заборгованості за основною сумою боргу, 5004,64 грн. заборгованість за відсотками, а також просив стягнути на користь позивача 243,60 грн. витрат по сплаті судового збору. Свої позовні вимоги представник позивача обґрунтувала тим, що 22.06.2012 року між публічним акціонерним товариством «ВТБ Банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір №R53100282644B. Відповідач не виконала свого обовязку та перестала повертати наданий йому кредит в строки, передбачені кредитним договором. 07.11.2014 року між ПАТ «ВТБ Банк» та позивачем ТзОВ Фінансова компанія "Європейська агенція з повернення боргів" було укладено Договір про відступлення права вимоги №071114нв, у відповідності до умов якого, первісний кредитор передав новому кредитору свої права вимоги до відповідача, новий кредитор набув права вимоги первісного кредитора за кредитним договором, укладеним з відповідачем. Представник позивача в судове засідання не з'явився. Надіслав заяву, в якій позовні вимоги підтримав повністю та просив розглянути справу без його участі. Не заперечував щодо винесення заочного рішення у разі неявки відповідача у судове засідання (а.с.99, 106). Відповідач в судове засідання не зявилася. Представник відповідача [PERSON] 18 листопада 2015 року надав суду письмові заперечення, в яких зазначив, що позивач не надав суду жодного доказу, що на момент підписання договору у первісного кредитора існувало право вимоги до відповідача за кредитним договором в обсязі та на умовах, на які позивач посилається. У позовній заяві позивач посилається на реєстр прав вимоги (Додаток №1 до договору), однак сама лиш інформація, згрупована до реєстру не несе у собі належного доказу прав вимоги на зазначені в позовних вимогах суми. Позивач не вказав алгоритму розрахунку даних сум, початкову суму кредиту та розрахунок відсотків за користування кредитом. Обовязок доведення, яким чином були розраховані предявлені до стягнення вимоги лежить саме на позивачу. Лист, яким відповідача повідомлено про відступлення права вимоги, представник відповідача вважає неналежним і таким, що не відповідає вимогам ч.2 ст. 516 ЦК України. Підтверджень щодо здійснення правочину про відступлення права вимоги від імені первісного кредитора не надходило, причин вважати що така угода відбулася у відповідача немає. Лист надсилався від імені і за підписом первісного кредитора до відповідача. Але направлений був з адреси позивача по справі. Крім цього, позивач повідомив відповідача про включення її персональних даних до бази персональних даних, не отримавши перед цим згоди відповідача. Позивач не вказав, які саме строки повернення боргу порушив відповідач. Доказів щодо здійснення телефонних дзвінків відповідачу, на які посилається позивач в позовній заяві до матеріалів позову не додано. Ані дати, ані сум сплат, ані розяснення, який саме платіж вважається простроченим, позивач не надав. Умови надання кредиту передбачають комісію в сумі 1837,70 грн., що не відповідає вимогам кредитного договору. В анкеті заяві вказана процентна ставка вказана 34%, що не відповідає умовам договору. П.11 даної анкети зобовязує відповідача підписати додаткові угоди на відкриття рахунків, підтвердження з ознайомленням усіх умов за даними рахунками. Тобто вчинення правочину за однією угодою зобовязує відповідача прийняти і інші угоди, які не стосуються даної. До договору було включено несправедливі умови та порушено принцип рівності сторін. В матеріалах справи містить документ - Інформація про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту. Відповідач заперечує, що отримувала екземпляр такої інформації 20.06.2012 року. Анкета-заява та інформація були складені 20.06.2012 року, а тому позивач не довів, що ці документи мають будь-який стосунок до кредитного договору №R53100282644B від 22.06.2012 р., а відтак їх слід вважати неналежними доказами. Платежі за надані супутні послуги (а.с.13) представник відповідача не вважає частиною кредитного договору, оскільки такі послуги не передбачені ним. Окрему увагу суду представник відповідача звертає на те, що позивач надав два докази, в яких зазначено умови кредиту та його орієнтовну сукупну вартість в кожному з них вказана різна сум щомісячного платежу: у першому - 1007 грн., у другому 1001,75 грн.. Підписану відповідачем розписку, представник вважає засобом тиску на відповідача задля підписання та виконання кредитного договору. Позивач не надав суду виписки за рахунками. Крім цього номери кредитних та транзитних рахунків не були вказані в кредитному договорі. Розрахунок заборгованості, на думку представника є неналежним, в оригіналі реєстру прав вимоги відомостей про кредитний договір №R53100282644B немає. Представник відповідача, що позивач та первісний кредитор повинні були укласти договір факторингу, а не договір про відступлення права вимоги. Останній же підписаний особою, яка не мала повноважень підписувати такий правочин [PERSON]. Тому договір про відступлення права вимоги слід вважати недійсним. Також відповідачем було отримано листа від позивача від 29.01.2015 року, в якому позивач повідомляє, що в разі несплати боргу в сумі 20232,99 грн., станом на 01.04 2015 року дана сума зросте до 34901,91 грн. та буде збільшуватись щодня на 101,16 грн.. Такі дії позивача представник вваж є такими, що не відповідають умовам кредитного договору та договору про відступлення права вимоги. Аналогічні листи були отримані відповідачем 27.05.2015 року та 17.07.2015 року, однак кожний раз відповідачу пропонувалось сплатити різні суми для погашення заборгованості, що, на думку представника свідчить про недостовірність розрахунку заборгованості, його не справжність. Тому представник просив відмовити в задоволенні позову застосувати виключну позовну давність. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до такого. Як видно з матеріалів справи, 20 червня 2012 року відповідач звернулась до «ВТБ Банк» з анкетою-заявою на одержання споживчого кредиту в сумі 23000 грн. (а.с.10-11). 22 червня 2012 року між Публічним акціонерним товариством "ВТБ Банк" та відповідачем був укладений кредитний договір №R53100282644B, згідно з яким банк зобовязався надати позичальнику кошти в сумі 23000 грн. строком до 22 червня 2015 року, а позичальник зобовязалась щомісячно, відповідно до графіка повернення кредиту і сплати процентів та розрахунку вартості супутніх послуг(а.с.8-9) повернути кредит та сплатити проценти за ним. Проценти за користування кредитом нараховуються банком за ставкою 32% річних. Сторони за взаємною згодою, досягнутою при укладанні договору встановили, що розмір процентної ставки може змінюватись шляхом укладення договору про внесення змін до кредитного договору. Датою списання Банком платежів є 28 число кожного місяця. Відповідно до п.2.1 кредитного договору цільове призначення кредиту споживчі потреби (а.с.4-7). При цьому відповідача було проінформовано про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту ще 20 червня 2012 року тобто в день звернення за наданням кредиту. Це випливає з її власноручного підпису (а.с.12 на звороті). Представник відповідача в своїх запереченнях не оспорює факт підпису відповідачем вказаних документів. Тому в суду немає підстав сумніватись, що відповідач свідомо підписала спірний кредитний договір, була поінформована про можливі негативні для неї наслідки у звязку з неналежним виконанням його умов (а.с.19), що, відповідно, означає її згоду на запропоновані їй умови договору. Відповідно до ст.509 ЦК України між ПАТ " ВТБ Банк " та відповідачем виникло зобов'язання правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов'язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші, тощо) або утриматись від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов'язку. Позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором (ч.1 ст.1048 ЦК України). Станом на 29 грудня 2013 року заборгованість відповідача перед ПАТ «ВТБ Банк» складала 2040,38 грн.. Даний факт видно з розрахунку (а.с.22), про даний факт було повідомлено відповідача (а.с.119). Представник відповідача в судовому засідання пояснив, що цю суму відповідач сплатила, однак надати підтверджуючий документ не зміг. Крім цього, позивач надіслав відповідачу листа і надав їй можливість сплатити хоча б частину боргу в сумі 8093 грн., а решту боргу позивач зобовязався списати (а.с.121, 122). Однак відповідач не скористалась цією можливістю. Таким чином, позивач намагався мирно врегулювати спір, проте відповідач проігнорувала таку пропозицію(а.с.124). Тому позивач надіслав вимогу відповідачу про погашення кредитної заборгованості, яка станом на 28 січня 2015 року вже склала 20232,99 грн. і попередив відповідача про те, що заборгованість продовжує зростати (а.с.123). Згідно ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів. При укладенні кредитного договору відповідачу було відкрито транзитний рахунок №29093010234774 у відділенні «Вінницька РД» ПАТ «ВТБ Банк» для сплати позичальником платежів за кредитом у валюті кредиту. За послугу відкриття рахунку відповідач сплатила 199 грн. (а.с.20). Відповідно до копії меморіального ордеру №23043 від 22 червня 2012 року на цей рахунок відповідачу нараховано 23000 грн. (а.с.21). У зв'язку з неналежним виконання відповідачем зобов'язань за вищезазначеним кредитним договором станом на 07 листопада 2014 року по підрахункам банку виникла заборгованість по поверненню тіла кредиту в сумі 15228,35 грн. та заборгованість за процентами в сумі 5004,64 грн., а всього 20232,99 грн. (а.с.22-23). Згідно з копією договору про відступлення права вимоги від 07 листопада 2014 року №071114нв (а.с.28-31) ПАТ "ВТБ Банк"відступив своє право вимоги до відповідача, яка значиться в реєстрі заборгованостей (а.с.27). Сторони даного договору погодили, що до позивача перейшли всі права грошової вимоги, які належали банку за кредитним договором. Повідомлення про відступлення права вимоги від первісного кредитора (а.с.24) та повідомлення про порядок погашення заборгованості від позивача (а.с.25) було направлено відповідачу одним конвертом з відділення поштового звязку №9 м. Бровари 18 листопада 2014 року (а.с.26). Крім цього, на підтвердження даного факту, представник позивача надав вищезазначений оригінал меморіального ордеру, копію додатку 1 до договору про відступлення права вимоги,а саме частину в якій повідомляється про дані відповідача, копію додатку 3 до договору про відступлення права вимоги та копію даних з акту прийому-передачі додатку договору про відступлення права вимоги (а.с.80-87). Оцінюючи вищеперераховані докази відповідно до вимог ст.212 ЦПК України, суд у відповідності із ст.ст.58, 59 ЦПК України вважає їх належними і допустимими, оскільки вони містять інформацію щодо предмета доказування, одержані у встановленому законом порядку. Відповідно до ст.ст. 512, 513, 514, 516 ЦК України кредитор у зобов'язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Правочин щодо заміни кредитора у зобов'язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов'язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові. Заміна кредитора у зобов'язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом.. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов'язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов'язку первісному кредиторові є належним виконанням. Відповідно до вимог ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобов'язання не допускається. Зобов'язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу (ст.526 ЦК України). Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов'язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов'язання (неналежне виконання). Згідно зі ст.625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов'язання. Позичальник зобов'язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1 ст.1049 ЦК України). Посилання представника відповідача на те, що первісний кредитор та позивач повинні були укласти не просто договір про відступлення права вимоги, а договір факторингу знову ж таки стосується питання свободи договору, передбаченого ст.. 627 ЦК України. Договір про відступлення права вимоги від 07 листопада 2014 року є дійсним, станом на день розгляду справи в суді, а тому суд приймає даний договір до уваги як належний доказ. Повідомлення про укладення даного договору відповідачу було надіслано 18 листопада 2014 року належним чином. Відповідно до п.1 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно з п. 31 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» при вирішенні таких спорів, суди повинні враховувати положення ЦК про позовну давність. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Спеціальної позовної давності, на яку посилається представник відповідача в своїх запереченнях, для вимог, що випливають з договору споживчого кредиту чинне законодавство не передбачає. Доказів на спростування позовних вимог відповідач не надав, підстав для застосування позовної давності немає. Суд не приймає заперечення представника відповідача, так як вони спростовуються вищезазначеним. Відповідно до вимог ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь в справі. Кожна сторона, згідно зі ст.10 та ст.60 цього ж Кодексу, повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Представником відповідачки не надано жодних доказів та не доведено про відсутність зобовязань відповідачки, тобто погашення нею сум боргу по кредитному договору або ж наявність боргу в іншому розмірі. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позову у повному обсязі. Згідно з ч.1 ст.88 ЦПК України, стороні на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати. Тому судові витрати позивача в сумі 243,60 грн. (а.с.1) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved