Jurisdiction: civil
Date: 2020-06-01 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача: [PERSON] звернулася до суду з позовом [PERSON] про визнання домоволодіння, земельної ділянки та автомобіля об`єктами спільної сумісної власності подружжя, визначення частки у спільній сумісній власності та визнання права власності на Ѕ частину автомобіля зі стягненням грошової компенсації. Свої вимоги позивач мотивувала тим, що вона та [PERSON] з 05 жовтня 1991 року проживали в зареєстрованому шлюбі однією сім`єю в буд. [ADDRESS] . В шлюбі ними було побудовано житловий будинок [ADDRESS] . Будинок зареєстрований за бувшим чоловіком - [PERSON] . Відповідно до вимог ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час, належить чоловікові та дружині на праві спільної сумісної власності. Як вбачається з вимог ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям під час шлюбу є їх спільною сумісною власністю. З січня 2016 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано. Будинок побудований на земельній ділянці, яка знаходиться у користуванні позивача. Відповідно до довідки, виданої Білозірською сільською радою №681 земельна ділянка, розташована по [ADDRESS] не приватизована, та відповідно земельною-облікових книг закріплена в розмірі 0,16 га згідно рішення виконкому №58 від 21.10.1997 року за [PERSON] . В даний час виникла потреба в поділі житлового будинку, що є об`єктом спільної сумісної власності та поділі земельної ділянки. За таких обставин, житловий будинок з надвірними будівлями [ADDRESS] належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] , частки яких є рівними. Посилаючись на норми ст.ст. 60,70,71,72 СК України, ст.ст. 368, 372 ЦК України, Постанову Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 року, позивач вважає, що спірне домоволодіння підлягає поділу, оскільки є технічна можливість переобладнати приміщення житлового будинку в ізольовані приміщення, виділивши позивачу у власність кімнати житлового будинку, що відповідають вартості Ѕ частки даного будинку. На підставі ст. 120 ЗК України, ст. 377 ЦК України позивач має право на Ѕ частку земельної ділянки, що розташована у с. Білозіря Черкаського району Черкаської області. Крім того, у власності подружжя був автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, легковий універсал, колір зелений, який знаходиться наразі у відповідача. 19.06.2007 року автомобіль був зареєстрований на [PERSON] , однак після розірвання шлюбу відповідач продав автомобіль третій особі. Згоду на продаж автомобіля позивач не надавала. Спірний автомобіль був придбаний позивачем в кредит, який був погашений ще до розірвання шлюбу. Позивач просила визнати жилий будинок [ADDRESS] , земельну ділянку та автомобіль марки ВАЗ21114, 2007 року випуску обєктами спільної сумісної власності. Визначити позивачу Ѕ частку у спільному сумісному майні. Визнати за нею Ѕ вартості автомобіля, зобовязавши відповідача сплатити позивачу Ѕ частину від вартості автомобіля та стягнути з відповідача судовий збір. Стислий виклад відзиву відповідача: 24.04.2019 року від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Як вбачається зі змісту позовних вимог позивач просить визначити її частку у розмірі 1/2 у спільному сумісному майні: будинку по [ADDRESS] та земельній ділянці площею 0,16 га за цією ж адресою. Однак не ставить позовних вимог про визнання права власності на відповідну частку, що позбавляє можливості суд розв`язати даний спір, оскільки відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Крім того, позивач просить призначити по справі судову будівельно-технічну експертизу, поставивши на вирішення експерта питання щодо його вартості та визначення можливих варіантів розподілу житлового будинку, визначити порядок користування земельною ділянкою, яка не приватизована та знаходиться в користуванні. Однак дана вимога являється передчасною, оскільки право власності на даний час домоволодіння не перейшло з площини спільної сумісної власності в площину спільної часткової власності позивача, у зв`язку з чим клопотання позивача про призначення експертизи не підлягає до задоволення. Як зазначено самою позивачкою земельна ділянка площею 0,16 га по [ADDRESS] у власності відповідача не перебуває, оскільки є неприватизованою. Таким чином, оскільки суд здійснює поділ майна подружжя наявного у нього на час розгляду справи то дані вимоги не можуть бути задоволені в силу закону. Позивач просить суд зобов`язати відповідача сплатити 1/2 вартості автомобіля, для чого призначити експертизу автомобіля. Згідно відповіді регіонального сервісного центру в Черкаській області на запит адвоката Новіка В.І. вбачається, що 14.06.2016 року було укладено договір купівлі-продажу транспортного засобу та в графі ціна договору зазначено вартість в розмірі 15000 грн. Таким чином, транспортний засіб було реалізовано в розмірі 15000 грн, що вказує дійсну вартість транспортного засобу на момент його відчуження, у зв`язку з чим відсутні будь-які правові підстави для призначення по справі експертизи вартості транспортного засобу. Пояснення сторін в судових засіданнях: В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Позивач [PERSON] пояснила суду, що у шлюбі з відповідачем вони побудували спірне домоволодіння. Зокрема в 1993 році ними був побудований житловий будинок, який позначений на плані домоволодіння під літерою «А». Вказаний будинок був введений в експлуатацію і вони отримали на нього свідоцтво на право власності. В подальшому, протягом спільного життя, фактично до 2008 року, ними у вказаному домоволодінні було побудовано ряд допоміжних споруд: прибудова, сарай-гараж-літня кухня, сарай, навіс, літній душ-вбиральня, погріб, хвіртка, ворота, огорожі, свердловина, вказані будівлі в експлуатацію не вводилися. Крім того, позивач заначила, що при розподілі домоволодіння вона заперечує проти будь-якого варіанту, який передбачає наявність приміщень із спільним користуванням з відповідачем. Представник позивача адвокат Євтушенко М.П. зазначив, що на його думку, позивач і відповідач мають право власності на вказані самочинно побудовані споруди, саме як на об`єкти нерухомості відповідно до набувальної давності та будівельної амністії. Представник відповідача адвокат Новік В.І. позов не визнав з підстав викладених у відзиві. Заяви та клопотання, інші процесуальні дії у справі: Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 05.12.2018 року позовну заяву залишено без руху. 28.12.2018 року ухвалою суду позовну заяву повернуто позивачу. Постановою апеляційного суду Черкаської області від 19.02.2019 року ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 28.12.2018 року скасовано з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 26.02.2019 року позовну заяву прийнято до розгляду з відкриттям провадження. 26.03.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке було задоволено судом. 26.03.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про витребування доказів. 25.04.2019 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом задоволено. 15.07.2019 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом задоволено. 24.09.2019 року ухвалою суду призначено судову будівельно-технічну експертизу, а провадження у справі зупинено. 10.02.2020 року ухвала про поновлення провадження. 27.02.2020 року від пр6едставника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було задоволено. 12.03.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду по суті. Відмовлено представнику позивача у приєднанні уточненої позовної заяви та у клопотанні про виклик свідка. 16.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог. 16.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог. 25.03.2020 року від представника позивача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи. 25.03.2020 року від представника позивача надійшла заява про відвід судді. Ухвалою суду від 25.03.2020 року у задоволенні заяви про відвід судді відмовлено. 27.03.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було задоволено. 27.04.2020 року від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи, яке судом було задоволено. 29.05.2020 року відмовлено представнику позивача у приєднанні уточненої позовної заяви та заяви про збільшення позовних вимог. Встановлені судом обставини: Виходячи з принципу процесуальної рівності сторін і враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, в судовому засіданні досліджено кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів (п.27 Постанови ПВС України від 12.06.2009 року №2 "Про практику застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції"). З паспорту громадянина України, виданого на ім`я [PERSON] [INFO] , Черкаським РВ УМВС України в Черкаській області, серії [NUMBER] вбачається, що 05.10.1991 року між нею та [PERSON] був зареєстрований шлюб (Т.1, а.с. 165). 13 січня 2016 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується даними свідоцтва про розірвання шлюбу від 13.01.2016 року, Серія [NUMBER] , актовий запис№02 (Т.1, а.с.107). Згідно листа з Регіонального сервісного центру в Черкаській області від 19.12.2018 року №31/23/1-2743, автомобіль ВАЗ 21114, 19.06.2007 року було зареєстровано на [PERSON] та надалі 30.06.2016 року перереєстровано за договором купівлі-продажу на іншого власника (Т.1, а.с.51). Відповідно до листа з КП «ЧООБТІ» від 13.12.2018 року №7402о, станом на 01.01.2013 року право власності на домоволодіння [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності б/н, що видане Черкаською районною державною адміністрацією 17.03.1994 року. Згідно розпорядження Черкаської обласної державної адміністрації від 18.05.2016 року №245 «Про перейменування об`єктів топономіки Черкаської області», вул. Комарова перейменована на вул. В.Чорновола (Т.1, а.с. 52). Згідно свідоцтва №799 від 17.03.1994 року на право власності на жилий будинок, жилий будинок, який розташований в [ADDRESS] , належить [PERSON] на праві особистої власності (Т.1, а.с. 59). Згідно із копією технічного паспорту на будинок по [ADDRESS] , Вказане домоволодіння складається з житлового будинку літ. «А-1» з прибудовою літ. «а» (Т.1, а.с. 53-57). Відповідно до висновку про вартість до звіту про оцінку майна № DF190322/001 від 22.03.2019 року, виготовленого ПП «Черкаський центр надання послуг», ринкова вартість домоволодіння по [ADDRESS] становить 895492 грн. (Т.1, а.с. 131). З технічного паспорту на домоволодіння по [ADDRESS] від 23.09.2019 року, який виготовлений КП «ЧООБТІ» вбачається наявність самочинно збудованих будівель, оскільки у свідоцтві на право особистої власності на жилий будинок по [ADDRESS] , від 17.03.1994 року вказані відомості виключно про будинок, без будь-яких господарських будівель. У короткій технічній характеристиці, що викладена у довідці КП «ЧООБТІ» від 06.04.1994 року №1122, зазначено, що по [ADDRESS] тільки будинок під літерою «А». Натомість у технічному паспорті від 23.09.2019 року крім житлового будинку значені наступні будівлі: прибудова, сарай-гараж-літня кухня, сарай, навіс, літній душ-вбиральня, погріб, хвіртка, ворота, огорожі, свердловина (Т.1, а.с.58, а.с.212-217). Відповідно до висновку №51/19/Буд. за результатами проведення комплексної судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 20.12.2019 року, реальний розподіл домоволодіння [ADDRESS] в натурі відповідно до ідеальних часток за кожним із співвласників [PERSON] та [PERSON] (1/2 до 1/2) можливий. Експертом запропоновано 2 варіанти розподілу домоволодіння та земельної ділянки (Т.1, а.с. 218-240). Суд в порядку ст. 79 ЦПК України визнає вказаний висновок недостовірним доказом, оскільки експертом при поділі домоволодіння враховані об`єкти самочинного будівництва, що підтверджується даними свідоцтва на право особистої власності на жилий будинок, даними технічного паспорту та поясненнями позивача. Крім того, суд зауважує, що експертом надано 2 варіанти розподілу спірного домоволодіння, в одному з яких визначено спільне користування сторонами певними приміщеннями в будинку та прибудові, проти чого категорично заперечує позивач, інший варіант розподілу передбачає необхідність переобладнання житлового будинку, а дозволу на це виконкому місцевої ради сторонами не надано. 20.06.2007 року між ВАТ АБ «Укргазбанк» та [PERSON] укладено договір застави №АФВДЗ_24-07/00, який забезпечував вимоги кредитного договору №АФВ_24-07/00 від 20.06.2007 року, укладеного між заставодержателем та [PERSON] . Предметом застави є автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску (Т.1, а..с 113-116). 15 червня 2007 року ПП [PERSON] та [PERSON] склали акт вибору автомобіля ВАЗ-21114, для заключення договору купівлі-продажу (Т.1, а.с.117). 14.06.2016 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір (№363/01/7145/2016) купівлі-продажу автомобіля ВАЗ-21114, 2007 року випуску, зеленого кольору, реєстраційний номер [NUMBER] . Ціна автомобіля склала 15000 грн. (Т.1, а.с. 183). Відповідно до довідки з виконкому Білозірської сільської ради Черкаського району Черкаської області №681, за [PERSON] , згідно земельно-облікових книг закріплено 0,16 га землі, згідно рішення виконкому №58 від 21.10.1997 року. Земельна ділянка розташована по [ADDRESS] , а.с. 60). Норми права, що підлягають застосуванню: Приписами п.1ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків … має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Зокрема, у п.33 рішення ЄСПЛ від 19.02.2009 року у справі "Христов проти України" суд зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. У п.26 рішення ЄСПЛ у справі "Надточій проти України" та п.23 рішення ЄСПЛ у справі "Гурепка проти України №2" наголошується на принципі рівності сторін - одному із складників ширшої компетенції справедливого судового розгляду, який передбачає, що кожна сторона повинна мати розумну можливість відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище порівняно з опонентом. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 3 ст. 77 ЦПК України визначено, що сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків (ст. 76 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно ч. 1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, провадження № 61-2446 св 18, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц, провадження № 61-8518 св 18 та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17, провадження № 14-325цс18. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом частини першої статті 61 СК України об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), встановлено, зокрема, рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Кодексу та Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу (ч. 1 ст. 68 СК України). Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Наведене дає підстави для висновку, що вартість майна, що підлягає поділу визначається, виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку відчуження майна одним із подружжя проти волі іншого з подружжя та у зв`язку з цим - неможливості встановлення його дійсної (ринкової) вартості, визначенню підлягає ринкова вартість подібного за своїми якостями (технічними характеристиками) майна на час розгляду справи. Такий підхід є гарантією справедливої сатисфакції особі у зв`язку з припиненням її права на спільне майно. Аналогічного правового висновку дійшов Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 03 жовтня 2018 року у справі № 61-9018сво18. У п.24, п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК) ( 2947-14 ). Вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 СК ( 2947-14 ) щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК ( припинення права на частку у спільному майні за вимогою інших співвласників), за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (ст.11 ЦК) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно ч. 1, ч. 2, ч. 4, ч. 5 ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У постанові Верховного Суду України від 15.05.2013 року викладена правова позиція у справі № 6-37цс13. Так, при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, в разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини четверта, п`ята статті 71 СК України). За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статтею 365 ЦК України. Для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої із обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї та попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у своїй Постанові від 03 лютого 2020 року по справі № 235/5146/16-ц зазначив наступне: «Відповідно до частин четвертої, п`ятої статті 71 СК України присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Аналіз змісту положень статті 71 СК України дає підстави для висновку про те, що частини четверта та п`ята цієї статті виступають як єдиний правовий механізм захисту інтересів того з подружжя, який погоджується на компенсацію належної йому частки у спільному майні за рахунок іншого з подружжя, з подальшим припиненням права власності на цю частку. Принцип обов`язкового отримання згоди особи на присудження їй грошової компенсації, крім випадків, передбачених ЦК України (стаття 365 цього Кодексу), в першу чергу застосовується до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до суду з вимогами про припинення права іншого з подружжя на частку у спільному майні з одночасним присудженням грошової компенсації. Гарантуючи, що компенсація буде виплачена, позивач вносить необхідну суму на депозитний рахунок суду. Такий підхід відповідає закріпленим у статті 7 СК України засадам розумності і добросовісності, оскільки відповідач надає свою згоду на позбавлення його частки у праві власності, отримуючи, у свою чергу, гарантоване грошове відшкодування. У пунктах 1-3 частини першої статті 365 ЦК України передбачено, що право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим. Правовідносини, в яких позивач просить припинити не право власності відповідача у спільному майні з виплатою компенсації, а своє право на частку в майні з отриманням компенсації на свою користь, є відмінними за своєю природою і регулюються статтею 364 ЦК України, яка передбачає, що співвласник, частка якого в майні не може бути виділена в натурі, має право на отримання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості цієї частки. Заявляючи відповідні вимоги, позивач погоджується на отримання грошової компенсації, а відповідач, у свою чергу, не завжди згоден її виплачувати. При цьому залишення неподільної речі у спільній власності без проведення реального поділу не позбавить того з подружжя, хто фактично цією річчю користується, можливості користуватися нею в подальшому. Одночасно інший з подружжя позбавляється як можливості користуватися спірною річчю, хоча вона перебуває у спільній власності, так і грошової компенсації, яку інша сторона добровільно на депозитний рахунок не внесла. Оцінюючи положення частини п`ятої статті 71 СК України як такі, що застосовуються до правовідносин, які виникають при зверненні одного з подружжя до іншого з вимогами про припинення його права на частку у спільному майні, Верховний Суд робить висновок, що ця норма не вимагає обов`язкового внесення на депозитний рахунок грошової компенсації у справах за спорами, в яких про припинення своєї частки у спільному майні і отримання компенсації на свою користь заявляє позивач. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. У випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один з них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі». Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 376 ЦК України, житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Згідно п. 6 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року №6 «Про практику застосування судами статті 376 ЦК України (про правовий режим самочинного будівництва), Право власності на самочинно збудовані житлові будинки, будівлі, споруди, інше нерухоме майно не набувають як особи, які здійснили це будівництво, так і їхні спадкоємці. Це майно не є об`єктом права власності, воно не може бути предметом поділу та встановлення порядку користування в судовому порядку; на нього не може бути звернено стягнення за виконавчими документами, у тому числі продаж його з прилюдних торгів. Вимоги особи, яка самочинно збудувала нерухоме майно, або заінтересованої особи, що не пов`язані з правом власності на ці будівлі, зокрема, про визнання права на матеріали, одержані при їх знесенні, підлягають розгляду судами на загальних підставах. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України" у п.6, п. 7 Постанови № 7 від 4 жовтня 1991 року "Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на житловий будинок" при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту ст. 115 ЦК, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до ст. 119 ЦК ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. У тих випадках, коли для поділу необхідне переобладнання та перепланування будинку, він проводиться при наявності дозволу на це виконкому місцевої Ради (ст.152 ЖК(5464-10). Якщо сторона оспорює рішення виконкому щодо дозволу на переобладнання та перепланування і воно є необґрунтованим, суд може не погодитись з ним, мотивуючи це в рішенні. При поділі жилого будинку суд зобов`язаний зазначити в рішенні, яка відокремлена ізольована після переобладнання) частина будинку конкретно виділяється і яку частку в будинку вона складає, а також, які підсобні будівлі передаються власнику. ч. 2 статті 120 ЗК України встановлено - якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Позиція та висновки суду за результатами розгляду справи: Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод і практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд зазначає, що, навіть якщо національний суд володіє певною межею розсуду, віддаючи перевагу тим чи іншим доводам у конкретній справі та приймаючи докази на підтримку позицій сторін, суд зобов`язаний мотивувати свої дії та рішення (див. рішення Суду у справі Олюджіч проти Хорватії, no. 22330/05, від 05.02.2009). Суд повторює, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довод (див. рішення Суду у справі Трофимчук проти України, no. 4241/03, від 28.10.2010). Заслухавши пояснення сторін, дослідивши надані докази в їх сукупності та повноті суд приходить до наступного. Право спільної сумісної власності сторін на спірний будинок, (без врахування самочинно збудованих будівель), та на спірний автомобіль презумується, зокрема сторонами не заперечується факт набуття права власності на вказані об`єкти нерухомого та рухомого майна під час перебування у шлюбі. Однак сторонами не доведено, що спірна земельна ділянка перебуває у власності одного з подружжя. Натомість матеріалами справи встановлено, що земельна ділянка надана відповідачу у користування. Коли саме відповідач отримав у користування вказану земельну ділянку не встановлено. У зв`язку з чим вимога про визнання домоволодіння, земельної ділянки та автомобіля об`єктами спільної сумісної власності подружжя підлягає до часткового задоволення, де суд визнає автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та житловий будинок під літ. «А-1, а», що розташований за адресом [ADDRESS] об`єктами спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і відмовляє у визнанні земельної ділянки об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Враховуючи, що частки у спільному майні подружжя є рівними у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, вимога позивача про визначення за нею Ѕ частки у спільному майні подружжя підлягає до часткового задоволення. Сторонами не ставиться вимога про збільшення або зменшення часток кожного із подружжя у майні, що перебуває у спільній сумісній власності, у зв`язку з чим суд визначає ідеальні частки, зокрема по Ѕ за кожним із сторін у праві спільної сумісної власності на автомобіль марки ВАЗ-21114, 2007 року випуску, д.н.з. [NUMBER] та житловий будинок під літ. «А-1, а» по [ADDRESS] . Суд зауважує, що хоча позивач не ставить вимогу про визначення частки у праві спільної сумісної власності на автомобіль, однак просить стягнути грошову компенсацію за Ѕ частину його вартості, у зв`язку з чим є за доцільне визначити частки у спірному автомобілі, з метою вирішення питання про стягнення грошової компенсації за неподільну річ, відповідно до розміру часток кожної із сторін. Суд не визначає розмір частки сторін у спільному сумісному майні, зокрема у земельній ділянці, оскільки остання не визнана об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. В порядку розподілу спільного майна подружжя, суд визнає за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літ. «А-1, а» по [ADDRESS] та залишає за [PERSON] право спільної часткової власності на Ѕ частину житлового будинку під літ. «А-1, а» по [ADDRESS] . Щодо позиції представника позивача, що у випадку визнання права власності за позивачем на належну їй частку у спільному сумісному майні подружжя, суд вийде за межі позовних вимог, оскільки позивач не заявляла таку вимогу, а лише просила визначити таку частку, суд зауважує наступне. Так, захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, які допомагають поновити (визнати) порушені (оспорювані) права та вплинути на правопорушника. Порушене цивільне прави чи цивільний інтерес підлягають судовому захисту у спосіб, який є ефективним засобом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Суд вважає, що порушене право позивача на 1/2 частину спірного житлового будинку під літ. «А-1, а», що розташований за адресом [ADDRESS] , яка не виділена у натурі, підлягає захисту шляхом визнання за позивачем права спільної часткової власності на вищевказану частину будинку, тому що визнання спірного майна лише об`єктом спільної сумісної власності подружжя, без визнання права позивача на належну їй частку, не вирішить спір по суті та не буде ефективним способом захисту порушеного права позивача. Оскільки спірне домоволодіння по [ADDRESS] включає в себе об`єкти самочинного будівництва, а саме: прибудова, сарай-гараж-літня кухня, сарай, навіс, літній душ-вбиральня, погріб, хвіртка, ворота, огорожі, свердловина, суд визнає право спільної часткової власності позивача виключно на Ѕ частину житлового будинку під літ. «А-1, а», право власності на яке зареєстроване за відповідачем належним чином. ч. 2 ст. 376 ЦК України визначає, що особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього, як на об`єкт нерухомості, а у неї виникає право власності на лише на будівельні матеріали. Позивач не ставив вимогу про поділ будівельних матеріалів використаних під час самочинного будівництва: прибудови, сарай-гараж-літня кухня, сарай, навіс, літній душ-вбиральня, погріб, хвіртка, ворота, огорожі, свердловина, тому суд не виходить за межі позовних вимог, щодо поділу даного майна. Вимога позивача щодо стягнення грошової компенсації на Ѕ частину вартості спірного автомобіля підлягає до задоволення. Судом встановлено, що спірний автомобіль вибув у власність третьої особи. Оскільки дана річ є неподільною, і відповідач не заперечує проти стягнення з нього грошової компенсації за Ѕ частину вартості автомобіля, який був ним відчужений третій особі, суд вважає за можливим стягнути з відповідача на користь позивача Ѕ частину вартості автомобіля, станом на час його продажу, яка підтверджується наявними в матеріалах справи доказами. Судові витрати: Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Судові витрати потрібно розподілити між сторонами порівну. Отже, з відповідача на користь позивача потрібно стягнути судові витрати, що складаються з документально підтвердженого судового збору в сумі 1057,20 грн.

Outcome: approved