Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-08 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача [PERSON] заборгованості за кредитним договором б/н від 25.11.2015 року, в обґрунтування якого зазначив, що [PERSON] звернувся до банку з метою отримання банківських послуг, в зв`язку з чим підписав заяву від 25.11.2015 року, та при підписанні анкети-заяви підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з Умовами, Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку, складає договір про надання банківських послуг між ним та банком , що підтверджується підписом відповідача у заяві. При укладанні договору сторони керувались ч. 1 ст. 634 ЦК України і заявою відповідача підтверджується той факт, що він був повністю проінформований про умови кредитування в АТ КБ «Приватбанк», які були надані йому для ознайомлення в письмовій формі. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п. 2.1.1.2.5, 2.1.1.2.6 Договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Позивач зазначає, що він свої зобов`язання за кредитним договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах, передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Відповідач зобов`язався повернути витрачену частину кредитного ліміту відповідно до умов договору, а саме згідно п. 2.1.1.3.1 погашення кредиту та процентів здійснюється наступними шляхами: договірним списанням - клієнт доручає банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, в розмірі процентів, які підлягають сплаті за цим договором, 1 числа календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та за відсутності прострочених зобов`язань клієнта за цим договором (здійснювати договірне списання); внесенням клієнтом коштів у готівковій чи безготівковій формі в розмірі мінімального обов`язкового платежу на поточний рахунок, для якого відкрито кредитну картку, до останнього календарного числа (включно) місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту. В зв`язку з порушеннями зобов`язань за кредитним договором та з урахуванням внесених коштів на погашення заборгованості відповідач станом на 15.07.2019 року має заборгованість в розмірі 105237,67 грн., яка складається з: 73349,95 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 22979,91 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 3420,30 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1..7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4987,51 грн. - штраф (процента складова), яку позивач просить суд стягнути з відповідача, а також понесені витрати по сплаті судового збору в розмірі 1921,00 грн. Згідно протоколу автоматизованого розподілу справи між суддями від 27.11.2019 року справу було розподілено судді Мацишин Л.С. Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу справи між суддями від 05.02.2020 року справу було передано на розгляд судді Корнєєвої В.В. в зв"язку із перебуванням судді Мацишин Л.С. у відпустці в зв"язку із вагітністю та пологами. Судові засідання неодноразово відкладалися на підставі клопотань відповідача, а також в зв"язку Із необхідністю надання додаткових пояснень з боку позивача, який до зали суду не з"являвся, просив розглядати справу за його відсутності. 23.07.2020 представник позивача надіслав до суду уточнену позовну заяву, в якій ним було наведено розрахунок заборгованості, актуальний станом на день розгляду справи. Суд, розглянувши заяву позивача про уточнення позовних вимог, приходить до висновку про відсутність підстав для прийняття вказаних змін до розгляду відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, оскільки уточнену позовну заяву позивачем було подано після початку розгляду справи по суті. Представник позивача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду цивільної справи повідомлявся належним чином, в матеріалах справи міститься клопотання представника позивача про розгляд справи без його участі. Відповідач в судове засідання 09.11.2020 року не з`явився, про дату, час і місце розгляд цивільної справи повідомлявся належним чином, надав до суду заяву, в якій просив розглянути справу без його участі та зазначив, що визнає позовні вимоги в частині тіла кредиту, розмір якого не перевищує розміру кредитного ліміту, встановленого банком, в іншій частині позовних вимог відповідач просив відмовити.Окрім того, відповідач в своїй заяві зазначив, що ним при укладенні з банком кредитного договору було погоджено процентну ставку за користування кредитом в розмірі 3,6%, і він періодично здійснював погашення заборгованості за кредитом, знаючи про цю процентну ставку. З урахуванням ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, розглянувши цивільну справу в межах заявлених вимог, дослідивши матеріали справи і докази в їх сукупності, приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне: Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язання - це правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з нормою ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ч. 1 ст. 626 ЦК України). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. При цьому в законодавстві визначаються різні поняття як "строк дії договору", так і "строк (термін) виконання зобов`язання" (ст. ст. 530, 631 ЦК України). Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст.1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу (ч. 2 ст. 1050 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 207 Цивільного кодексу України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позивач, обґрунтовуючи свої позовні вимоги посилаться на те, що Умови та Правила надання банківських послуг в ПриватБанку є невід`ємною частиною спірного кредитного договору, укладеного на підставі анкети-заяви [PERSON] від 25.11.2015 року про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку, та надає до суду «Витяг з Умов та правил надання банківських послуг», розміщених на сайті: https://privatbank.ua. Як вбачається з матеріалів справи, 25.11.15 року [PERSON] дійсно підписав анкету-заяву про приєднання до Умов та правил надання банківських послуг у Приватбанку (а.с. 8), але зі змісту цієї анкети-заяви не вбачається про те, що сторонами кредитного договору були погоджені всі суттєві умови договору, а саме : процентну ставку за користування кредитом, порядок її зміни, застосування підвищуючих коефіцієнтів до процентної ставки, термін дії кредиту, порядок його повернення, встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. Також з матеріалів справи вбачається, що старт карткового рахунку № [NUMBER] , по якому проводилося кредитування відповідача відбувся 07.02.2018 року та в той же день відповідачу встановлено кредитний ліміт в розмірі 8000 гривень, після цього, в той же день 07.02.2018 року відповідачу було підвищено кредитний ліміт до 19000,00 грн. Після цього кредитний ліміт було підвищено банком 25.03.2018 року до 21000грн., а 09.04.2018 року кредитний ліміт було встановлено в розмірі 23570,00 грн., і того ж дня кредитний ліміт було знижено до 23000,00 грн., 29.09.2018 року - знижено до 0,00 грн., що підтверджується довідкою про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної картки (а.с. 90 зв.). Таким чином, в судовому засіданні було встановлено, що позивачем в одностороннєму порядку проводилася зміна кредитного ліміту, в межах якого проводилося кредитування відповідача, при чому максимальний розмір кредитного ліміту картки відповідача за весь час існування кредитних правовідносин між сторонами становив 23570грн., який 09.04.2018 року було знижено спочатку до 23000 грн., а потім, в той же день,- до 0грн, що підтверджується довідкою банку (а.с. 90 об. стор).Тобто, розмір основного боргу за кредитним договором ( тіло кредиту) не повинен перевищувати 23570грн.00 коп., тобто в межах максимального кредитного ліміту, встановленого банком. В той же час, з наданого позивачем розрахунку вбачається, що заборгованість за тілом кредиту(основний борг) складає 96329 грн.86 коп, що суттєво перевищує максимальний кредитний ліміт, встановлений банком по даному кредитному договору. З метою з"ясування підстав для нарахування основної суми заборгованості в зазначеному розмірі судом було надіслано запит на адресу позивача для надання письмових пояснень. Представником позивача було надіслано до суду додаткові пояснення в справі, в яких останній зазначив, що згідно умов кредитного договору, а саме п. 2.1.1.12.2 сплата відсотків за користування кредитом клієнт здійснює шляхом надання доручення банку про списання грошей з його поточного рахунку в розмірі нарахованих відсотків. В разі, якщо в дату нарахування відсотків згідно цих умов клієнт використав всю суму кредиту, сторони узгодили про збільшення кредитного ліміту на розмір боргових зобов`язань за кредитом, що мала місце на дату нарахування відсотків. Заборгованість за тілом кредиту - витрати клієнта за рахунок кредитного ліміту, заборгованість за простроченим тілом - це заборгованість за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто це частина втраченого клієнтом кредитного ліміту, яка вже має бути погашена клієнтом станом на конкретну дату(а.с. 86). Як зазначає позивач, відповідач [PERSON] зобов`язання за договором належним чином не виконував, кредит в порядку та сумах, зазначених вище, в повному обсязі не погашав, проценти за користування кредитом не сплачував, внаслідок чого на підставі п. 2.1.1.12.2 на суму несвоєчасно сплачених процентів збільшувалося тіло кредиту, і станом на на 15.07.2019 року має заборгованість в розмірі 105237,67 грн., яка складається з: 73349,95 грн. - заборгованості за тілом кредиту; 22979,91 грн. - заборгованості за простроченим тілом кредиту; 3420,30 грн. - заборгованості за нарахованими відсотками; 0,00 грн. - нарахованої пені за прострочене зобов`язання; 0,00 грн. - нарахованої пені за несвоєчасність сплати боргу на суму від 100 грн., а також штрафи відповідно до п. 2.1.1..7.6 Умов та правил надання банківських послуг: 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 4987,51 грн. - штраф (процента складова). Зазначена сума заборгованості підтверджується розрахунком заборгованості за договором б/н від 25.11.2015 року, укладеного між ПриватБанком та клієнтом - [PERSON] (а.с. 6-7). Таким чином, позивач в обґрунтування нарахування основного боргу за кредитним договором в розмірі 96329грн.86 коп.(тіло кредиту), тобто в розмірі, який суттєво перевищує встановлений по договору кредитний ліміт (23570грн.) посилається на п.2.1.1.12.2 Умов та правил надання банківських послуг та зазначає, що мав право проводити погашення сум прострочених процентів за користування кредитом з рахунок збільшення розміру тіла кредиту. В той же час, позивач на обгрунтування своїх позовних вимог надав до суду копію Умов та правил надання банківських послуг(надалі- Умови) в редакції, яка взагалі не містить зазначених пунктів, на які в своєму письмовому поясненні посилається позивач ( п.2.1.1.12.1, п.2.1.1.12.2, п.2.1.1.12.3- відсутні). Натомість, з п.2.1.1.2.2., п.2.1.1.3.1 зазначених Умов вбачається, що кредитні кошти надаються позичальнику лише в межах встановленого кредитного ліміту, Клієнт доручає Банку здійснювати списання грошей з його рахунку, в тому числі за рахунок кредитного ліміту, в розмірі процентів, які підлягають сплаті за цим договором 1 числа календарного місяця, наступного за місяцем, в якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, за умови наявності невикористаного кредитного ліміту та відсутності прострочених зобов`язань Клієнта за цим договором(здійснювати договірне списання), і в разі, якщо у Клієнта повністю використаний кредитний ліміт та/або в разі виникнення у Клієнта прострочених зобов`язань за договором, доручення Клієнта про договірне списання за рахунок кредитного ліміту не застосовується. Тобто, позивачем надано до суду копію Умов, які спростовують доводи позивача про наявність підстав для збільшення тіла кредиту за рахунок погашення прострочених процентів за користування кредитом. Слід також зазначити, що представником позивача шляхом надання письмових пояснень було повідомлено суд про те, що відповідачем також було оформлено послуги «Миттєва розстрочка»: 09.04.2018 року - на суму 600,00 грн.; 09.04.2018 року - 2300,00 грн., 23.03.2018 року - 690,00 грн., 21.03.2018 року - 3000,00 грн., 28.02.2018 року - 5400,00 грн., 28.02.2018 року - 4000,00 грн., 27.02.2018 року - 600,00 грн., 12.02.2018 року - 8653,00 грн., але представник позивача зазначив суду, що надати договори, укладені з надання послуг «Миттєва розстрочка», не вбачається можливим, оскільки згідно порядку оформлення, банк надає можливість клієнтам, які мають кредитну карту, оформити послугу «Миттєва розстрочка» без відвідування відділення з допомогою своєї діючої кредитної карти, обов`язкові умови для оформлення послуги: кредитний ліміт на картці від 2000 грн. та доступний залишок коштів покриває перший платіж - якщо клієнт відповідає зазначеним умовам, йому надається можливість в будь-якій торгівельній точці, де є термінал Приватбанку, оформити оплату частинами за допомогою своєї кредитної карти та терміналу в торговій точці. Порядок погашення заборгованості відбувається шляхом списання регулярного платежу з карти клієнта як з власних коштів за їх наявності, так і з кредитних. (а.с. 98,110) Таким чином, з наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що відповідачем за допомогою кредитної картки здійснювалися різні платежі, в тому числі щодо оплати товарів за допомогою послуги банку" Миттєва розстрочка", а також погашення заборгованості за купівлю цих товарів шляхом внесення коштів на кредитний рахунок відповідача, але згідно п.2.1.1.2.2., п. 2.1.1.2.5, п.2.1.1.2.7, п. 2.1.1.3.1 Умов та правил надання банківських послуг, копію яких було надано позивачем до суду, повинні були проводитися банком виключно в межах встановленого кредитного ліміту кредитної карти, наданої банком відповідачу, тобто в межах максимального ліміту 23570грн.00 коп., а проценти за користування кредитними коштами банком повинні біли нараховуватися окремо без збільшення розміру основного боргу за кредитом ( тіла кредиту). Як вбачається з наданого позивачем розрахунку процентів за користування кредитом відповідач повинен сплатити на користь банку 3420грн.30 коп., при цьому для розрахунку розміру процентів позивачем застосовувалася процента ставка 3,6 % в місяць, але із застосування підвищуючого коефіцієнту 2 до процентної ставки, починаючи з 01.06.2018 року. Хоча з анкети-заяви [PERSON] від 25.11.2015 року не вбачається розмір кредитної ставки , але відповідач у своїй заяві від 09.11.2020 року, поданій до суду, фактично визнав, що при укладенні кредитного договору він погодився на встановлену банком процентну ставку в розмірі 3,6 % річних, періодично здійснюючи погашення заборгованості за кредитом, знаючи про встановлену банком процентну ставку. Разом із тим, сторонами кредитного договору не було погоджено можливість застосування банком до кредитної ставки підвищуючого коефіцієнта 2 та порядок його застосування. Окрім того, з наданого позивачем розрахунку неможливо визначити розмір процентів, які має сплатити відповідач за користування кредитом, оскільки як зазначає позивач несплачені відповідачем проценти згідно п.2.1.1.12.1 включалися позивачем до тіла кредиту, після чого наступні проценти нараховувалися банком на заборгованість, після збільшення тіла кредиту на суму несплачених процентів за кредитом (а.с.122). Таким чином, суд приходить до висновку про відсутність підстав для стягнення розміру нарахованої позивачем заборгованості за процентами, з огляду на недоведеність правомірності підстав порядку її нарахування. Слід також зазначити, що позивач, обґрунтовуючи право вимоги у цій частині, у тому числі розмір і порядок нарахування заявлених до стягнення сум, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за Договором, посилається на Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт (а.с.9) та вище згадуваний Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку (а.с.10-26), як невід`ємні частини спірного договору, але ці докази не містять підтвердження тих обставин, що відповідач при підписанні «Анкети-заяви» ознайомився і погодився з умовами, що містять саме ці Витяг з Тарифів та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, і що ця «Анкета-заява» разом із Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між позичальником та Банком договір про надання банківських послуг, а також, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо % ставки, неустойки (пені, комісії, штрафів), комісій саме у зазначених в цих документах розмірах. Роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено і в постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Тож суд вважає, що в даному випадку неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та правила банківських послуг, відсутність в «Анкеті-заяві» домовленості сторін про % ставку, сплату пені, комісії та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Тарифів та Витяг з Умов не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. Надані позивачем Правила надання банківських послуг у ПриватБанку, з огляду на їх мінливий характер, не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання Банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в «Анкеті-заяві» позичальника, яка безпосередньо підписана останнім, і лише цей факт не може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов та приєднання як другої сторони до запропонованого договору. Суд вважає, що оскільки Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт та Витяг з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 25.11.2015 шляхом підписання «Анкети-заяви», а отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, комісій, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.Таким чином, надані позивачем Анкета - заява та інші матеріали, надані Банком, не містять доказів того, що відповідач погодив з банком умови договору. З огляду на наведене суд вважає, що заявлені позивачем позовні вимоги щодо стягнення штрафів за порушення відповідачем зобов`язань за договором в загальному розмірі 5487,51 грн. також не підлягають задоволенню, оскільки вказані умови також не були обумовлені сторонами при укладанні договору. З наданого банком розрахунку заборгованості вбачається, що банк визначив заборгованість за кредитом(тіло) в розмірі 96329,86 грн., яка складається із заборгованості за тілом кредиту в розмірі 73349,95 грн., заборгованості за простроченим тілом кредиту в розмірі 22979,91 грн. Згідно довідки, виданої позивачем, відповідачу 07.02.2018 року було встановлено кредитний ліміт в розмірі 8000,00 грн., того ж дня було збільшено до 19000,00 грн., 25.03.2018 року - збільшено до 21000,00 грн., 09.04.2018 року - до 23570,00 грн., того ж дня знижено до 23000,00 грн. і 29.09.2018 року встановлено в розмірі 0,00 грн. (а.с. 90 зв.).Належних та допустимих доказів того, що відповідачу було змінено кредитний ліміт до розмірів, які заявлено позивачем до стягнення, останнім не надано. Відповідно до ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідач по справі своєю заявою від 09.11.2020 року позовні вимоги банку визнав частково, а саме заборгованість по тілу кредиту в межах встановленого банком кредитного ліміту в розмірі 23570грн.00 коп., в іншій частині позовні вимоги не визнав(а.с.166) Суд, зважаючи, що відповідачем було визнано факт користування грошовими коштами в рамках встановленого банком кредитного ліміту, враховуючи, що вказані кошти добровільно відповідачем банку не повернуті, вважає, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість за простроченим тілом кредиту в розмірі 23570 грн 00 коп., тобто заборгованості за тілом кредиту, строк сплати якого минув, тобто частини заявлених позивачем позовних вимог про стягнення заборгованості, в іншій частині позовних вимог позивача слід відмовити. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання, зокрема, як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні з позовом до суду було сплачено судовий збір в розмірі 1921,00 грн., що підтверджується відповідним платіжним дорученням. Таким чином, з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір в розмірі 430,24 грн. пропорційно розміру задоволених вимог. На підставі ст.ст. 526, 530, 549, 611, 615, 629, 1048, 1049, 1054 ЦК України,

Outcome: partial