Jurisdiction: civil
Date: 2020-11-23 00:00:00

05 березня 2019 року представник ПАТ КБ "ПриватБанк" звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором у розмірі 125350 грн. 84 коп. станом на 31.01.2019 року, яка складається з 7539,39 грн. - заборгованість за кредитом; 117811,45 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом з 20.01.2011 по 31.01.2018. та судового збору у розмірі 1921 грн. 00 коп. Позовні вимоги мотивує тим, що 20.01.2011 року між ПАТ КБ "ПриватБанк" та відповідачем було укладено кредитний договір № б/н відповідно до якого відповідач отримав кредитну картку за тарифним планом "Універсальна, до 55 днів пільговий період", та отримала кредит у розмірі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Позивач свої зобов`язання за договором виконав у повному обсязі. В порушення умов кредитного договору відповідач заборгованість не сплатила, тому станом на 31.01.2018 року має заборгованість - 125350 грн. 84 коп. , в зв`язку з чим АТ КБ "ПриватБанк" був змушений звернутись до суду з позовними вимогами про стягнення заборгованості.(а.с.2-3). Ухвалою судді Онуфріївського районного суду Кіровоградської області Шулікою О.О. від 16 грудня 2019 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с.58) Ухвалою судді цього ж суду від 15 січня 2020 року задоволено клопотання відповідача про передачу справи за підсудністю за місцем її реєстрації: [ADDRESS] , цивільну справу передано для розгляду до Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області.(а.с. 64) Ухвалою судді Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 20 березня 2020 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано час для усунення недоліків позовної заяви.(а.с.72-73). Ухвалою судді цього ж суду від 27 квітня 2020 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. (а.с.92-93) 16 вересня 2020 року від представника відповідача надійшла заява про застосування строків позовної давності, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивач звернувся до суду із позовом 19 лютого 2019 року, тобто більше чим через три роки після виникнення заборгованості. Останній платіж, який був зроблений відповідачем для виконання зобов`язання був здійснений у 2015 році, після чого вона жодних дій для виконання зобов`язання не вчиняла. Також звертає увагу, що строк дії картки яка видавалась відповідачу сплинув ще в серпні 2015 року. Вважає, що на час звернення позивача до суду пройшли строки позовної давності. 13 жовтня 2020 року від представника позивача надійшов відзив на заяву про застосування строків позовної давності, в якому представник вказує на те, що [PERSON] згідно кредитного договору б/н від 20.01.2011 року, отримала картки № [NUMBER] , № [NUMBER] зі строком дії останнього дня 08.2015 року. З анкети-заяви від 20.01.2011 року вбачається, що відповідач [PERSON] висловила свою згоду про укладання договору шляхом отримання кредитної картки "Універсальна", що підтверджується її підписом, підписання якої позичальник приєднався до Умов та Правил надання банківських послуг. Заява разом із Умовами та Правилами є договором надання банківських послуг. Вказує на те, що укладання договору між сторонами по справі здійснювалось за принципом укладання між Банком та клієнтом договору приєднання (ст.634 ЦК України). Виписка з банківського рахунку містить інформацію про рух коштів на балансі карткового рахунку відповідача - баланс станом на дату укладання договору (надана сума кредиту), всі операції за картковим рахунком, що свідчить про користування відповідачем кредитними коштами. Посилається на те, що згідно ч. 1 ст. 259 ЦК України позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до п. 1.1.7.31 Умов договору строк позовної давності за кредитним договором щодо вимог про повернення кредиту, відсотків, винагороди, неустойки (пені та штрафів) був збільшений до 50 років. Позивач звернувся до суду з позовом 22.02.2019 року - до спливу строку позовної давності, а тому обставини на які посилається відповідач не відповідають дійсності. Просить позовні вимоги задовольнити. (а.с.169-184). Публічне акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» згідно даних Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань перейменовано у Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк». Відповідно до ч.2 ст. 5 Закону України "Про Акціонерні товариства", зміна типу товариства з приватного на публічне або з публічного на приватне не є його перетворенням та не тягне за собою правонаступництва, а лише правовий наслідок проведення державної реєстрації змін до відомостей про юридичну особу, що містяться в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб підприємців та громадських формувань, пов`язаних зі зміною назви. Відповідно до п. 1.4 пленуму Вищого господарського суду України від 26 грудня 2011 року № 18 "Про деякі питання практики застосування Господарського процесуального кодексу України судами першої інстанції", сама лише зміна найменування юридичної особи не означає її реорганізації, якщо при цьому не змінюється організаційно-правова форма даної особи. Зміна типу акціонерного товариства з приватного на публічне не є його реорганізацією. В разі коли зміна типу та найменування сталося у процесі вирішення спору судом, про неї обов`язково зазначається в описовій частині рішення. Представник позивача, повноваження якого належним чином підтверджені в судове засідання не з`явився, надав до суду письмове клопотання про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. (а.с.43) Відповідач та його представник в судові засідання не з`явились. Від представника відповідача надійшла до суду заява про розгляд справи без його участі. В задоволенні позовних вимог просить відмовити.(а.с.200) Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі, якщо відповідно до положень цьогоКодексурозгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Позовна заява від позивача надійшла вперше до Онуфріївського районного суду Кіровоградської області 05 березня 2019 року. (а.с.1-3). Судом встановлено, що між ПАТ КБ "ПриватБанк" та [PERSON] укладено кредитний договір б/н від 20.01.2011 року, за умовами якого банк надав позичальнику кредит в сумі 8000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок.(а.с.8-9). Позивач ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав відповідачу кредит у розмірі, встановленому Договором. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п. п. 2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 договору, на підставі яких відповідач при укладанні договору дав свою згоду на прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку. Згідно ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Статтею 530 ЦК України передбачено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідач не надавав своєчасно Банку грошові кошти для погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, а також іншими витратами відповідно до умов Договору. З розрахунку заборгованості за кредитом, який додано позивачем до позовної заяви та виписки по картковому рахунку починаючи з 20.01.2011 року вбачається, що відповідачем у 2011-2015 роках були здійснені платежі в рахунок погашення заборгованості за кредитом, що свідчить про користування відповідачем кредитними коштами та існування між сторонами кредитних правовідносин.(а.с.5-7,109-114). На підставі довідки про зміну умов кредитування та обслуговування кредитної карти клієнта [PERSON] (картрахунок [NUMBER] від 19.07.2011), встановлено, що строк дії картки є - 08/15. (а.с.116). Із розрахунку заборгованості за договором № б/н від 20.01.2011 року станом на 31.01.2019 року, вбачається, що 08.11.2015 року відбулося погашення за наданим кредитом в розмірі 44,03 грн. (а.с.5-7). На підставі роздруківки про рух коштів по картковому рахунку, вбачається, що останній платіж 08.11.2015 року здійснено в автоматичному режимі з карти 51**92, а останній платіж здійснений [PERSON] (сплата за кредитом) шляхом поповнення карткового рахунку готівкою в терміналі в розмірі 198 грн. від 26.08.2015 року. (зворотна сторінка а.с.110). Як зазначив в правовій позиції Верховний суд України викладеної в постанові від 08.11.2017 року по справі № 6-2891цс16, за змістом частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Тобто позовна давність застосовується лише за наявності порушеного права особи. Згідно статті 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки, а ч. 1 ст. 259 ЦК України передбачено, що позовна давність встановлена законом може бути збільшена за домовленістю сторін. Відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Із ч. 4 ст. 267 ЦК України вбачається, що сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу на те, що матеріали справи не містять підтверджень, що саме наданий позивачем витяг з Умов та правил надання банківських послуг розумів відповідач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи заяву-анкету про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг ПриватБанку, а також те, що вказані документи на момент підписання такої заяви відповідачем взагалі містили умови, які зазначені позивачем. Такий витяг з Умов та правил про надання банківських послуг, наданий позивачем не може вважатись належним доказом, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 342/180/17 (Провадження № 14-131цс19) від 03.07.2019 зроблено правовий висновок до вказаних правовідносин: неможливо застосувати правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача (www.privatbank.ua) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період з часу виникнення спірних правовідносин, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Витяг з Тарифів та Витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Відповідно до ч.6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61) Витяг з Умов та правил надання банківських послуг, затверджених наказом від 06.03.2010 № СП-2010-256, які містяться в матеріалах даної справи, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 11 серпня 2011 року шляхом підписання заяви-анкети. Отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України. Відповідно до частини четвертої статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів. Згідно з частиною першою статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вільного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників. Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року №39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями. Конституційний Суд України у рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина України щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року № 543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України, участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно- правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.07.2019 (справа № 342/180/17-ц ) дійшла висновку, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права, бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем ПАТ КБ «ПриватБанк» дотримався вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Таким чином, суд приходить до обґрунтованого висновку, що позивачем порушено строк позовної даності звернення до суду з основною вимогою про стягнення боргу за кредитним договором від 20.01.2011 р. Стаття 266 ЦК України передбачає, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги, зокрема, про стягнення неустойки. Позовна вимога про стягнення неустойки може бути додатковою як до вимоги про стягнення заборгованості за кредитом, так і до вимоги про стягнення процентів за кредитом. Позивачем щодо вимог про стягнення з відповідача заборгованості за кредитом пропущений строк позовної давності. Після спливу визначеного договором строку кредитування право позивача нараховувати проценти за кредитом припинилося, у зв`язку з чим і строк позовної давності за вимогою про сплату процентів за цим кредитом позивачем також пропущено. Оскільки строк позовної давності до основної вимоги закінчився до звернення позивача до суду, вважається, що вказаний строк закінчився і до додаткової вимоги про стягнення з відповідача неустойки. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України одним із наслідком спливу позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підстава для відмови у позові. За таких обставин та з огляду на пропуск Банком строку позовної давності до основних та додаткових вимог про стягнення заборгованості з [PERSON] , а також відсутністю правових підстав для нарахування процентів передбачених ст. 1048 ЦК після спливу визначеного Договором від 20.01.2011 строку кредитування, тобто із 01.09.2015, - суд приходить висновку про необхідність застосувати наслідки спливу позовної давності та відмовити у задоволенні позову. Вирішуючи питання про судові витрати, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки суд прийшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Банку, то судовий збір сплачений позивачем, суд відносить за рахунок позивача.

Outcome: dismissed