Jurisdiction: civil
Date: 2019-02-13 00:00:00

Позивач звернулась до суду із позовом в якому просила скасувати державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1484 га, розташованої по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]; скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузи В.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26.10.2013 року №7247374, згідно із яким проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку, за суб»єктом: [PERSON]; визнати недійсним свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], видане 26.10.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузою В.М., згідно із яким земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1494 га, розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON]. В ході розгляду справи позивач уточнила перший пунк прохальної частини позовної заяви та просила визнати недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, розташованої по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], здійснену Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагентства у Козятинському районі Вінницької області Мамчур Л.В. 03.09.2013 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), 25.05.2013. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначила, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.05.2006 року вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого в [ADDRESS], який вона прийняла у спадок після померлої 13.04.2002 року [PERSON]. За померлою [PERSON] також рахувалася земельна ділянка для будівництва та вслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, що розташована в [ADDRESS], право на користувння якої перейшло до неї після оформлення своїх спадкових прав. Рішенням Козятинської сільської ради №13-12-06 від 17.05.2013 року їй було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,15 га, що знаходиться в [ADDRESS] На підставі зазначеного рішення сільської ради Вінницькою регіональною Філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1284 га, що знаходиться в [ADDRESS] Проте, при розробці вказаної технічної документації було встановлено, що при виготовленні кадастрового плану на земельну ділянку, яка ділилася в рівних частках між [PERSON] та її сестрою [PERSON], після успадкування житлового будинку по [ADDRESS], було допущено помилку організацією, яка проводила обміри. Зокрема, не було дотримано норм ДБН 360-92 (від сусідньої будівлі потрібно було відступити 1 метр для її обслуговування). Проте, [PERSON] не погоджується з тим, щоб відступити 1 метр від її господарської будівлі для її обслуговування. Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Козятинському районі Дворської НА №РВ-0500073382015 від 10.09.2015 року їй було відмовлено у внесенні відомостей про належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру у зв»язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме перегин з ділянкою [NUMBER], площа співпадає на 1,4332%, а також знаходженням в межах її земельної ділянки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Із відповіді начальника Управління Держземагентства у Козятинському районі від 20.12.2013 року №7659 вбачається, що право власності на земельну ділянку [PERSON] зареєстроване Реєстраційною службою Козятинського міськрайонного управління юстиції, яке оскаржити можливо лише через суд. Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26,10,2013 року [NUMBER] земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] Таким чином, вона не має можливості внести належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру та отримати свідоцтво про право власності на неї, оскільки частина її земельної ділянки, необхідної для обслуговування належних їй на праві власності об»єктів нерухомості, а саме сараю «Б» та гаража «В», без будь-яких на те правових підстав на даний час належить її сусідці [PERSON] Важає, що оформлення відповідачкою [PERSON] права власності на належну їй частину земельної ділянки було здійснено з порушенням діючого на той час законодавства, та порушує її права та охоронювані законом інтереси. Це обгрунтовує тим, що земельна ділянка відповідачки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], була внесена кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру 03.09.2013 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розробленої фізичною особою - підприємцем [PERSON] . В матеріалах цієї технічної документації містяться рішення Козятинського міськрайонного суду від 30.03.2005 року та ухвала Козятинського міськрайонного суду від 14.06.2012 року. Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 30.03.2005 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,34 га, розташовану в [ADDRESS], в рівних долях. Після набрання вище зазначеним рішенням суду законної сили присадибна земельна ділянка площею 0,34 га, розташована в [ADDRESS], належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Козятинського міськрайонного суду від 14.06.2012 року було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], згідно із якою кожному із співвласників визначається в користування відповідно до ідеальних часток та вимог державних будівельних норм по 1619 кв..м вищезазначеної земельної ділянки, а частина земельної ділянки площею 74 кв.м. залишається для спільного користування обох співвласників по 37 кв.м. кожному. Тому виділена в натурі [PERSON] у володіння та користування частина спільної земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об»єктом цивільних прав в розумінні ст.79-1 ЗК України, а отже відповідачка [PERSON] не мала права подавати кадастровому реєстратору заяву про її державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Крім того , в порушення положень діючого на той час законодавства, зокрема ч.2 ст.198 ЗК України, ст.55 ЗУ «Про землеустрій» та п.2.8, п. 3.12 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року №376, вона як користувач суміжної земельної ділянки не була повідомлена фізичною особою - підприємцем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки по [ADDRESS]/2 в натурі (на місцевості). В порушення вимог пунктів 2.8, 3.14 Інструкції та Додатку 2 до неї, в матеріалах технічної документації знаходиться акт про передачу на зберігання межових знаків, який не лише не відповідає встановленій законодавством формі, а й взагалі не містить граф для підписів користувачів суміжних земельних ділянок. Крім того, відповідно до п.3.1 Інструкції для закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вибір замовника використовуються три види межових знаків. В п.3.2 Інструкції визначено, що кожний межовий знак має номер, що складається з чотирнадцяти символів. Проте, в порушення приписів законодавства фізичною особою підприємцем - [PERSON], як виконавцем технічної документації, ніяких межових знаків, якими б було визначено в натурі (на місцевості) земельну ділянку по [ADDRESS]/2, взагалі встановлено не було. Таким чином, в установленому законом порядку земельна ділянка по [ADDRESS] в натурі (на місцевості) не відводилась. Крім того, в порушення підпункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» відстань від сараю "Б" та гаража "В" до межі сусідньої земельної ділянки по [ADDRESS] становить близько одного метра, тоді коли має бути не меншою ніж один метр. При цьому довжина земельної ділянки зі сторони [ADDRESS] становить приблизно 34 м. Також межа між її земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачки [PERSON] також проходить на відстані приблизно 1 метр від зазначених об»єктів нерухомості. При цьому довжина земельної ділянки зі сторони [ADDRESS] також становить 34 м. Відтак частина належної їй земельної ділянки, необхідної для обслуговування сараю «Б» та гаража «В», що становить 1,4332 %, на даний час незаконно належить відповідачці [PERSON], адже її право на користування нею не було припинене у встановленому законом порядку. На підставі заяви, яку відповідач [PERSON] надала до Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності) та документів для державної реєстрації прав, державним реєстратором прав на нерухоме майно Кукурузою В.М. 26.10.2013 року було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №7247374, згідно із яким проведено державну реєстрацію права власності ні земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], за суб»єктом: [PERSON]. На підставі цього рішення державним реєстратором Кукурузою В.М. 26.10.2013 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], згідно із яким земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON] 05.11.2015 року ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області провадження у справі відкрито та призначено до судового розгляду. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30.11.2016 року до участі у справі залучено правонаступника Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області - Козятинську районну державну адміністрацію. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 04.09.2017 року залучено до участі у справі в якості третьої особи без самостійних вимог [PERSON]. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 05.12.2018 року замінено первісного відповідача - Управління Держгеокадастру у Козятинському районі Вінницької області на його правонаступника Головне управління Держгеокадастру у Вінницькій області. Представник позивача адвокат Сич С.М., в судовому засіданні уточнені позовні вимоги підтримаі в повному обсязі та підтвердив обставини , зазначені вище. При цьому пояснив, що рішенням Козятинської сільської ради №13-12-06 від 17.05.2013 року позивачці було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,15 га, що знаходиться в [ADDRESS] На підставі зазначеного рішення сільської ради Вінницькою регіональною філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1284 га, що знаходиться в [ADDRESS] Проте, рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Козятинському районі Дворської Н.А. №РВ-0500073382015 від 10.09.2015 року позивачці було відмовлено у внесенні відомостей про належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру у зв»язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме перегин з ділянкою кадастровий номер: [NUMBER], яка розташована в [ADDRESS]/2 та належить на праві власності [PERSON], площа співпадає на 1,4332%, а також знаходженням в межах земельної ділянки позивачки, яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини. Таким чином, позивачка не має можливості внести належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру та зареєструвати право власності на неї, оскільки частина її земельної ділянки, необхідної для обслуговування належних їй на праві власності об»єктів нерухомості, зокрема сараю «Б» та гаража «В», без будь- яких на те правових підстав на даний час належить відповідачці [PERSON] Вважає, що оформлення відповідачкою [PERSON] права власності на належну позивачці частину земельної ділянки було здійснено з порушенням діючого на той час законодавства, та порушує права та охоронювані законом інтереси [PERSON]. Земельна ділянка відповідачки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], була внесена кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру 03.09.2013 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розробленої фізичною особою - підприємцем [PERSON] Проте виходячи зі змісту затвердженої судом мирової угоди, та, враховуючи наведені положення законодавства, між [PERSON]. та [PERSON] у 2012 році було встановлено порядок володіння та користування спільною земельною ділянкою, внаслідок якого кожному із співвласників було виділено у володіння та користування частини цієї земельної ділянки в натурі, які відповідають їх часткам у праві спільної часткової власності. При цьому вся земельна ділянка площею 0,34 га залишалась у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] За таких обставин виділена в натурі [PERSON] у володіння та користування частина спільної земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об»єктом цивільних прав в розумінні ст.79-1 ЗК України, а отже відповідачка не мала права подавати кадастровому реєстратору заяву про її державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Також зазначив безпідставними твердження відповідача та його представника, про те, що сарай " Б" та гараж "В.", які розташовані на земельній ділянці в [ADDRESS] є самочинним будівництвом - безпідставне, оскільки як вбачається із технічного паспорта виготовленого в 2006 році, зазначені будівлі побудовані в 1975 році, при цьому в технічному паспорті відсутні будь-які відмітки про те, що дані споруди побудовано самочинно. Із цього вбачається, що ці обєкти нерухомості, які розміщені на спірній земельній ділянці не перебудовувались з 1975 року. Інших доказів належних та допустимих, які б спростовували даний факт відповідач та його представник, а також третя особа, суду не надали. Зокрема не була і призначена за клопотанням сторони відповідача будівельно-технічна експертиза, яка могла підтвердити або спростувати даний факт. Що стосується твердження відповідача та його представника про те, що вибраний позивачем спосіб захисту прав на землю не передбачений законодавством України, зазначив, що спеціальним законом про державний земельний кадастр такого способу захисту чітко не визначено, тому необхідно звернутись до інших нормативно-правових актів , в яких визначено хоть якийсь спосіб захисту при наявності порушень виготовлення документації та реєстрації земельної ділянки. В ст. 21 ЗК України зазначено, що порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для, зокрема, визнання реєстрації недійсною. Будь-який інший нормативно-правовий акт, крім зазначеної статті, не визначає будь-якого способу захисту. При цьому зазначає, що ч.2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Рябчинський О.Ю. в судовому засіданні заперечували проти задоволення позову. При цьому адвокат Рябчинський О.Ю. пояснив, що відповідач - [PERSON] є власником земельної ділянки, що знаходиться за адресою село [ADDRESS] Право власності на дану земельну ділянку підтверджується рішенням Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30 березня 2005 року та ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2012 року про затвердження мирової угоди. - 3 вересня 2013 року спірна земельна ділянка [PERSON] була зареєстрована в Національній кадастровій системі та їй присвоєно кадастровий номер [NUMBER]. Державна реєстрація земельної ділянки була здійснена Державним кадастровим реєстратором Управління Держземагенства у Козятинському районі Вінницької області Мамчур Л.В. на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) відповідно до ст. 25 Закону України «Про землеустрій» є видом документації із землеустрою. Таку документацію із землеустрою було складено ФОП [PERSON] При цьому посилається на п.7 постанови пленуму ВСУ від від 16 квітня 2004 року N 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» та ст.152 ЗК України, ст. 16 ЦК України, зазначивши, що дана норма закону не передбачає такий спосіб захисту прав громадянина на земельну ділянку як визнання недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки. Разом з тим, відповідно до ст. 21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для , зокрема , відмови в державній реєстрації земельних ділянок або визнання реєстрації недійсною. Підставою позову [PERSON], у відповідній частині позовної заяви, не є порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земельної ділянки [PERSON] Також вказує, що позивач у своїй позовній заяві не зазначає, якою саме нормою матеріального права передбачено можливість визнавати недійсною державну реєстрацію земельної ділянки. Як не встановлено матеріалами так і з позовної заяви позивача не вбачається також наявність підстав, перелічених в ч. 10 ст.24 Закону України «Про державний земельний кадастр» для скасування державної реєстрації земельної ділянки [PERSON] Разом з тим, в разі, коли особа вважає, що в технічну документацію іншої особи внесені недостовірні дані щодо суміжної земельної ділянки, то такий спір вирішується шляхом внесення виправлення помилок у відомостях про земельну ділянку в порядку передбаченому ст.37 Закону України «Про державний земельний кадастр». Аналогічний порядок вирішення таких спорів визначений і в положеннях Порядку ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 жовтня 2012 року №1051, зокрема в п.144 даного Порядку. Таким чином спеціальним законом, який установлює правові, економічні та організаційні основи діяльності у сфері Державного земельного кадастру, не передбачено ні таких підстав для скасування державної реєстрації земельної ділянки Державним кадастровим реєстратором, на які посилається позивачка, ні такого способу захисту порушених прав особи, який вона обрала, що не перешкоджає їй захистити свої права у інший спосіб (якщо її права є порушеними). Вважає, що позовна заява [PERSON] не містить правових підстав для скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузи В.М. про державну і реєстрацію прав та обтяжень від 26.10.2013 року № 7247374. Крім того, позивач не посилається на конкретні норми матеріального права, зокрема , на конкретні норми Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», які порушив державний реєстратор , здійснюючи державну реєстрацію мого права власності на земельну ділянку відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно. Причому це повинні бути не просто формальні порушення законодавчих норм, а й такі порушення, що могли і вплинули , порушили права та законні інтереси позивачки щодо володіння та користування земельною ділянкою тощо. При цьому посилається на ч.1 ст. 15 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (в редакції на час винекнення підстав для скасування спірного рішення державного реєстратора) та ч.1 ст. 19, ч. 1 ст.24 вказаного Закону( в редакції стноам на 26 жовтня 2013 року). Крім того зазначив, що відмова в державній реєстрації прав та їх обтяжень з підстав, не передбачених цим Законом, заборонена. Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, а також порядок надання інформації з Державного реєстру прав встановлює Кабінет Міністрів України. Станом на момент прийняття державним реєстратором оскаржуваного позивачем рішення про реєстрацію права власності діяв Порядок державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затверджений постановою Кабінету Міністрів України N 703 від 22.06.2011 року (надалі- Порядок N 703). Іншого порядку реєстрації речових прав на нерухоме майно, в тому числі і на земельну ділянку, чинним на час виникнення спірних правовідносин законодавством, не визначено. Позивач не заявляла позовної вимоги про визнання протиправним рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузи В.М. про державну реєстрацію прав та обтяжень від 26.10.2013 року № 7247374, згідно із яким проведено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку , що розташована по [ADDRESS] в с. Козятині Козятинського району Вінницької області, кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], за суб'єктом [PERSON]. Під час судового розгляду також не було встановлено, що зазначене рішення державного реєстратора є протиправним, оскільки прийняте з порушенням вимог закону, в тому числі за наявності підстав для відмови у державній реєстрації прав та їх обтяжень. Що стосується позовних вимог в частині визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно № [NUMBER], видане 26.10.2013 року державним реєстратором прав на нерухоме майно Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області Кукурузою В.М., згідно із яким земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) площею 0,1494 га, розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON], зазначив, що дане Свідоцтво про право власності на нерухоме майно було видано [PERSON] відповідно до ст. 18 ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції на час виникнення підстав для скасування спірного рішення державного реєстратора ) та ст.ст.125, 126 Земельного кодексу України, а також відповідно до рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30.03.2005 року у справі № 2-445 2005 року, яким за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на присадибну ділянку площею 0,34 га, розташовану в [ADDRESS] в рівних долях, та ухвали Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 14 червня 2012 року, якою була затверджена мирова угода між [PERSON] та [PERSON] в цивільній справі щодо поділу майна, яке перебувало у спільній частковій власності. Отже дане свідоцтво видане уповноваженою на те посадовою особою, відповідає вимогам закону як за формою, так і за змістом, не порушує прав [PERSON] , а тому не може бути визнане недійсним. Також адвокат Рябчинський О.Ю. зазначив, що права позивачки відповідачем [PERSON] не порушені, а якщо існують зауваження до Технічної документації із землеустрою, на підставі якої була зареєстрована в Державному земельному кадастрі її земельна ділянка, то їх можливо виправити технічно, шляхом внесення до цієї документації виправлень. Крім того, [PERSON] заперечує проти тверджень позивачки, що нею була захоплена частина земельної ділянки позивачки, оскільки межа, що розділяє суміжні земельні ділянки, ніколи і ніким не порушувалась. Самі межі двох земельних ділянок були визначені ще задовго до прийняття ДБН 360/92 і ці межі завжди дотримувались суміжні землекористувачі. Навпаки, саме позивачкою було приблизно в 2013-2014 роках здійснено будівництво господарської споруди (гаражу з прибудовою) таким чином, що це нерухоме майно було побудовано впритул до межі між двома сусідніми земельними ділянками, чим порушуються норми ДБН 360/92 щодо мінімальної відстані в 1,0 м від сусідньої земельної ділянки до найбільш виступаючої конструкції стіни будівлі. Вважає, що позивач вибрала спосіб захисту прав на землю, який не передбачений законодавством України, а тому просив в позові відмовити. Відповідач - ФОП [PERSON], в судове засідання не з"явився Відповідач - представник Головного Управліненя держгеокадастру у Вінницькій області, надав відзив на позов, в якому просить відмовити в задоволенні позову, при цьому посилався на Закон України «Про Державний земельний кадастр», зокрема ст. ст. 1, 6, 9, 24, також на Порядок ведення Державного земельного кадастру, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 № 1051. Прицьому зазначив, що у вересні 2013 року до Управління Держземагенства у Козятинському районі Вінницької області було подано технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі па місцевості гр. [PERSON] яка знаходиться в межах населеного пункту [ADDRESS], яка була розроблена ФОП [PERSON] на підставі договору із розробником даної документації, технічного завдання та рішення суду. У матеріалах технічної документації міститься довідка Виконавчого комітету Козятинськеї сільської ради Козятинського району Вінницької області №73, якою надано дозвіл гр. [PERSON] та [PERSON] на проведення інвентаризації земельної ділякки за адресою [ADDRESS] Крім того, із рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30.03.2005 року по справі №2-445 вбачається, що за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,34 га розташовану в с. Козятин Козятинського району Вінницької області [ADDRESS] в рівних долях. Із рішення Козятинського міськрайонного суду Вінницької області- від 14.06.2012 року по справі №2-1754/11 вбачається затвердження мирової угоди між [PERSON] та [PERSON] Так, кожному співвласнику визначається: в користування відповідно до ідеальних часток та вимог ДБН по 1619 кв.м. земельної ділянки кожному, а 74 кв.м. залишається для спільного користування обох співвласників по 37 кв.м. кожному. Так, відповідно до статті 20 Закону відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об'єкти Державного земельного кадастру є обов'язковим. Відповідно до статті 21 Закону, відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Відтак, державному кадастровому реєстраторові було подано для державної реєстрації земельної ділянки усі необхідні документи передбачені п.110 Постанови КМУ №1051 від 17.10.2012 р. Підстав для відмови у здійсненні державної реєстрації земельної ділянки не було. Відповідно до частини 1 статті 24 Закону, державна реєстрація земельної ділянки здійснюється при її формуванні шляхом відкриття Поземельної книги на таку ділянку. 03.09.2013 року кадастровим реєстратором Л.В. Мамчур Управління Держземагєнства у Козятинському районі Вінницької області відкрито Поземельну книгу на земельну ділянку із кадастровим номером [NUMBER]. Оскільки порядок реєстрації земельної ділянки в Державному земельному кадастрі державним кадастровим реєстратором не було порушено, тому наразі відсутні підстави для скасування такої державної реєстрації земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру відповідних відомостей. Відповідно до частини 6 статті 16 Закону кадастровий номер скасовується лише у разі скасування державної реєстрації земельної ділянки. За нормою частини 10 статті 24 вищевказаного Закону державна реєстрація земельної ділянки скасовується Державним кадастровим реєстратором, який здійснює таку реєстрацію: у разі поділу чи об'єднання земельних ділянок; якщо протягом одного року з дня здійснення державної реєстрація земельної ділянки речове право на неї не зареєстровано з вини заявника (даний функціонал досі не реалізовано у програмному забезпеченні Державного земельного кадастру). Аналогічні підстави для скасування державної реєстрації земельних ділянок містить пункт 114 Поряду ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 №4 051. Для скасування державної реєстрації земельних ділянок необхідні правові підстави, а такі правові підстави к позивача відсутні, тому просив у позові відмовити. В судовому засіданні представник Головного Управліненя держгеокадастру у Вінницькій області, додав, що якщо існують зауваження до Технічної документації із землеустрою, на підставі якої була зареєстрована в Державному земельному кадастрі та чи інша земельна ділянка, то їх можливо виправити технічно, шляхом внесення до цієї документації виправлень за погодженням сторін. Відповідач - представник Козятинської райдержадміністрації Вінницької області в судове засідання не з"явився. Третя особа [PERSON] в судовому засідані прсить відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення представника позивача - адвоката Сича С.М., відповідача [PERSON] та його представника - адвоката Рябчинського О.Ю., третю особу - [PERSON], дослідивши письмові докази, вважає, що позов слід задоволити. Судом встановлено, що позивач [PERSON], відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 24.05.2006 року являється власником житлового будинку з господарськими будівлями розташованого в [ADDRESS], що належав померлій, 13.04.2002 року [PERSON] ( т.1 а.с.12) До складу господарських будівель, розташованих по [ADDRESS] входять, зокрема сарай "Б" та гараж "В" ( т.1а.с.12) За померлою 13.04.2002 року [PERSON], рахувалась земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, площею, 0,15 га, розташована в [ADDRESS], що підтверджується відповіддю виконкому Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області від 28.08.2015 року №250/02-11, де зазначено відповідно до запису в земельно-кадастровій книзі Козятинської сільської ради за померлою [PERSON] рахується вказана земельна ділянка ( т.1 а.с. 37) Згідно з пунктом 5 постанови Верховної Ради Української РСР від 18.12.1990 року № 562-ХІІ «Про порядок введення і дію Земельного кодексу Української РСР» (зі змінами та доповненнями, внесеними Законом України від 35.05.1993 року № 3180-ХІІ) громадяни, підприємства, установи, організації, які мають у користуванні земельні ділянки, надані їм до введення в дію Кодексу, зберігають свої права на користування до оформлення ними у встановленому порядку прав власності на землю або землекористування. Аналогічне положення міститься у пунктах першому та сьомому розділу X «Перехідні положення» ЗК України. Таким чином у зв»язку з оформленням спадкових прав на вищезазначений житловий будинок з господарськими спорудами до позивача також перейшло право користування земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд площею 0,15 га, що розташована в [ADDRESS]. Такий висновок узгоджується із правовою позицією, викладеною ВСУ у постанові від 10.06.2015 року в справі №6-267цс15. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або омунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права -а землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Пунктом 3 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» ЗУ «Про державний земельний кадастр» установлено, що у разі якщо на земельній ділянці, право власності (користування) на яку не зареєстровано, розташований житловий будинок, право власності на який зареєстровано, кадастровий номер на таку земельну ділянку присвоюється за заявою власників такого будинку на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Забороняється вимагати для присвоєння земельній ділянці кадастрового номера інші документи. Такий кадастровий номер є -инним з моменту його присвоєння. Рішенням Козятинської сільської ради Козятинського району Вінницької області 12 сесії 6 скликання №13-12-06 від 17.05.2013 року [PERSON] було надано дозвіл на розробку технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд орієнтовною площею 0,15 га, що знаходиться в с.Козятині по [ADDRESS]. 32 (а.с46).. На підставі зазначеного рішення сільської ради Вінницькою регіональною Філією ДП «Центр державного земельного кадастру» було виготовлено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на мсцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1284 га, що знаходиться в с.Козятині по [ADDRESS]. 32 ( т.1 а.с.42-52). Рішенням державного кадастрового реєстратора Управління Держгеокадастру у Козятинському районі Дворської Н.А №РВ-0500073382015 від 10.09.2015 року позивачу - [PERSON] було відмовлено у внесенні відомостей про належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру у зв»язку з невідповідністю електронного документа установленим вимогам, а саме перегин з ділянкою [NUMBER], яка значиться зареєстрованою за відповідачем [PERSON], площа співпадає на 1,4332%, а також знаходженням в межах земельної ділянки [PERSON], яку передбачається зареєструвати, іншої земельної ділянки або її частини та рекомендовано погодити межі із відповідачем [PERSON] ( т.1а.с.40) Із відповіді начальника Управління Держземагентства у Козятинському районі від 20.12.2013 року №7659 вбачається, що право власності на земельну ділянку [PERSON] зареєстроване Реєстраційною службою Козятинського міськрайонного управління юстиції, яке оскаржити можливо лише через суд ( т.1а.с.36) Згідно із свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 26.10.2013 року [NUMBER] земельна ділянка для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га, кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], належить на праві власності [PERSON] ( т.1 а.с.61) Згідно із висновком експерта за результатами проведення судової земельно- технічної експертизи та експертизи з питань землеустрою від 19.09.2018 року N282/18-21 земельні ділянки, розташовані в [ADDRESS]/2 та по [ADDRESS], 32 перетинаються між собою. Площа перетину становить 0,0018 га. ( т.3 а.с. 46 ) Таким чином, позивач не має можливості внести належну їй земельну ділянку до Державного земельного кадастру та отримати свідоцтво про право власності на неї, оскільки частина її земельної ділянки, необхідної для обслуговування належних їй на праві власності об»єктів нерухомості, а саме сараю «Б» та гаража «В», належить відповідачу - [PERSON] Земельна ділянка відповідачки [PERSON] для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд площею 0,1494 га,кадастровий номер [NUMBER], розташована в [ADDRESS], була внесена кадастровим реєстратором до Державного земельного кадастру 03.09.2013 року на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, розробленої фізичною особою - підприємцем [PERSON] В ч.1 ст.27 ЗУ «Про землеустрій» замовники документації із землеустрою мають право виступати власником документації із землеустрою та здійснювати контроль за виконанням робіт із землеустрою в порядку, встановленому законом. Згідно із ч.2 ст.28 ЗУ «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов'язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою. Відповідно до ч.1 ст.21 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру, зокрема на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до ст.107 ЗК України. В п.2.8 Інструкції про встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженої Наказом державного комітету України із земельних ресурсів від 18.05.2010 року N2376 (надалі - Інструкція), зазначено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема копію документа, що посвідчує право на земельну ділянку (у разі його наявності). В матеріалах цієї технічної документації містяться рішення Козятинського міськрайонного суду від 30.03.2005 року та ухвала Козятинського міськрайонного суду від 14.06.2012 року. Рішенням Козятинського міськрайонного суду від 30.03.2005 року за [PERSON] та [PERSON] визнано право власності на присадибну земельну ділянку площею 0,34 га, розташовану в [ADDRESS], в рівних долях. Відповідно до ч.1 ст.356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного із них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно із ч.1 ст.86 ЗК України земельна ділянка може знаходитись у спільній власності з визначенням частки кожного із учасників спільної власності (спільна часткова власність) або без визначення часток учасників спільної власності (спільна сумісна власність). За змістом пунктів «в», «г» ч.1 ст.87 ЗК України право спільної часткової власності на земельну ділянку виникає при прийнятті спадщини на земельну ділянку двома або більше особами та за рішенням суду. Відтак, після набрання вищезазначеним рішенням суду законної сили присадибна земельна ділянка площею 0,34 га, розташована в [ADDRESS], належала на праві спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] Ухвалою Козятинського міськрайонного суду від 14.06.2012 року було затверджено мирову угоду між [PERSON] та [PERSON], згідно із якою кожному із співвласників визначається в користування відповідно до ідеальних часток та вимог державних будівельних норм по 1619 кв..м вищезазначеної земельної ділянки, а частина земельної ділянки площею 74 кв.м. залишається для спільного користування обох співвласників по 37 кв.м. кожному. В ч.2 ст.358 ЦК України обумовлено, що співвласники можуть домовитися про порядок володіння і користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Згідно із ч.З цієї статті кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Аналогічне положення закріплене у ч.4 ст.88 ЗК України. Виходячи зі змісту затвердженої судом мирової угоди, та, враховуючи наведені положення законодавства, між [PERSON]. та [PERSON] у 2012 році було встановлено порядок володіння та користування спільною земельною ділянкою, внаслідок якого кожному із співвласників було виділено у володіння та користування частини цієї земельної ділянки в натурі, які відповідають їх часткам у праві спільної часткової власності. При цьому вся земельна ділянка площею 0,34 га залишалась у спільній частковій власності [PERSON] та [PERSON] За таких обставин виділена в натурі [PERSON] у володіння та користування частина спільної земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об»єктом цивільних прав в розумінні ст.79-1 ЗК України, а отже відповідачка не мала права подавати кадастровому реєстратору заяву про її державну реєстрацію у Державному земельному кадастрі. Разом із тим, відповідно до ч.2 ст.198 ЗК України кадастрова зйомка включає погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками і землекористувачами та відновлення меж земельної ділянки на місцевості. В силу ч.4 ст.55 ЗУ «Про землеустрій», якою регламентовано вимоги до технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), межі земельної ділянки в натурі (на місцевості) закріплюються межовими знаками встановленого зразка. В ч.7 цієї ж статті визначено, що межові знаки здаються за актом під нагляд на зберігання власникам землі та землекористувачам. В п.2.8 Інструкції зазначено, що технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) включає, зокрема акт прийомки-передачі межових знаків на зберігання, який включається до документації із землеустрою після виконання робіт із встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та закріплення їх межовими знаками (додаток 2). В п. 3.12 цієї Інструкції визначено, що закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем у присутності власника (користувача) земельної ділянки, власників (користувачів) суміжних земельних ділянок або уповноваженою ним (ними) особою. Повідомлення власників (користувачів) суміжних земельних ділянок про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) здійснюється виконавцем завчасно, не пізніше ніж за п'ять робочих днів до початку робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості). Повідомлення надсилається рекомендованим листом, кур'єрською поштою, телеграмою чи за допомогою інших засобів зв'язку, які забезпечують фіксацію повідомлення. Власники (користувачі) суміжних земельних ділянок, місце проживання або місцезнаходження яких невідоме, повідомляються про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) через оголошення у пресі за місцезнаходженням земельної ділянки. Закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) може здійснюватися за відсутності власників (користувачів) суміжних земельних ділянок у випадку їх нез'явлення якщо вони були належним чином повідомлені про час проведення вищезазначених робіт, про що зазначається у акті прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Проте, в порушення наведених положень діючого на той час законодавства, позивачка, як користувач суміжної земельної ділянки, не була повідомлена фізичною особою - підприємцем [PERSON] та відповідачкою [PERSON] про час проведення робіт із закріплення межовими знаками поворотних точок меж земельної ділянки по [ADDRESS]/2 в натурі (на місцевості). Ця обставина, зокрема підтверджується відповіддю за підписом Козятинського сільського голови від 28.08.2015 року №250/02-11 ( т.1а.с.37). Згідно із п.3.14 Інструкції передача межових знаків на зберігання власнику (користувачу) земельної ділянки здійснюється за актом прийомки-передачі межових знаків на зберігання. Додатком 2 до Інструкції визначено форму акту прийомки - передачі межових знаків на зберігання, якою, зокрема передбачено підписи у такому акті власників (землекористувачів) суміжних земельних ділянок. Однак, в порушення вимог пунктів 2.8, 3.14 Інструкції та Додатку 2 до неї в матеріалах технічної документації відповідачки [PERSON] знаходиться акт про передачу на зберігання межових знаків, який не лише не відповідає встановленій законодавством формі, а й взагалі не містить граф для підписів користувачів суміжних земельних ділянок. Вказана обставина також підтверджується висновком експерта (а.16, 19, 20), в якому зазначено, що акт прийомки - передачі межових знаків на зберігання не відповідає вимогам Інструкції N9376 (Додаток 2). Крім того, відповідно до п.3.1 Інструкції для закріплення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на вибір замовника використовуються три види межових знаків. В п.3.2 Інструкції визначено, що кожний межовий знак має номер, що складається з чотирнадцяти символів. Проте, в порушення приписів законодавства фізичною особою - підприємцем [PERSON], як виконавцем технічної документації, ніяких межових знаків, якими б було визначено в натурі (на місцевості) земельну ділянку по [ADDRESS]/2, взагалі встановлено не було. Таким чином, в установленому законом порядку земельна ділянка по [ADDRESS]/2 в натурі (на місцевості) не відводилась. Внаслідок цього відбулось включення без відома позивачки частини земельної ділянки, що перебуває у її правомірному користуванні, до складу земельної ділянки, яка на даний час незаконно перебуває у власності відповідачки [PERSON] Розміри земельних ділянок різного функціонального використання в існуючій забудові визначаються виходячи з необхідності забезпечення умов експлуатації розташованих на них будинків, будівель, споруд, насаджень на підставі дотримання встановлених будівельних, протипожежних і санітарних норм у відповідності з цільовим призначенням цих ділянок, а також раціонального використання суміжних ділянок. Відповідно до підпункту 3.25 ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень» відстань до межі сусідньої земельної ділянки від найбільш виступаючої конструкції стіни має бути не меншою ніж один метр. Із викопіювання схематичного плану, що міститься у технічному паспорті на індивідуальний житловий будинок [ADDRESS] від 10.03.2006 року, вбачається що відстань від сараю «Б» та гаража «В» до межі земельної ділянки по [ADDRESS], становить приблизно 1 метр. Як вбачається із кадастрового плану земельної ділянки, що міститься у технічній документації із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться в [ADDRESS], що межа між цією земельною ділянкою та земельною ділянкою відповідачки також проходить на відстані приблизно 1 метр від зазначених об»єктів нерухомості. Виходячи з аналізу зазначених документів вбачається , що визначена в технічній документації позивачки межа земельної ділянки із суміжною земельною ділянкою по [ADDRESS] фактично співпадає із цією межею станом на березень 2006 року. Разом із цим, згідно із висновком експерта №82/18-21 від 19.08.2018 сарай «Б» знаходиться на відстані 0,54 м та 0,34 м від межі земельної ділянки [PERSON], розташованої по [ADDRESS] визначеної в її технічній документації; гараж «В» знаходиться на відстані 0,34 м та 0,10 м від межі земельної ділянки [PERSON], розташованої по [ADDRESS] визначеної в її технічній документації. ( т.3 а.с. 46). Таким чином частина належної позивачці земельної ділянки, необхідної для обслуговування сараю «Б» та гаража «В», на даний час незаконно належить відповідачці [PERSON], адже право позивачки на користування цією частиною земельної ділянки не було припинене у встановленому законом порядку. Оскільки виділена в натурі [PERSON] у володіння та користування частина спільної із [PERSON] земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об»єктом цивільних прав, технічна документація щодо встановлення її меж в натурі з вини відповідачки та її розробника не відповідає вимогам діючого на той час законодавства, в установленому порядку земельна ділянка по [ADDRESS]/2 в натурі (на місцевості) не відводилась, і внаслідок цього порушуються права та інтереси позивача , а здійснена на підставі цієї технічної документації державна реєстрація земельної ділянки [ADDRESS] за заявою відповідачки [PERSON] є незаконною. Таким чином державна реєстрація зазначеної земельної ділянки повинна бути скасована в судовому порядку. В подальшому відповідачка [PERSON] подала до Реєстраційної служби Козятинського міськрайонного управління юстиції заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (щодо права власності). На підставі зазначеної заяви та документів, поданих відповідачкою для державної реєстрації прав, державним реєстратором прав на нерухоме майно Кукурузою В.М. 26.10.2013 року було прийнято рішення про державну реєстрацію трав та їх обтяжень №7247374, згідно із яким державний реєстратор Кукуруза В.М. вирішив провести державну реєстрацію права власності на земельну ділянку, що розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], за суб»єктом: [PERSON]. На підставі цього рішення державним реєстратором прав на нерухоме майно Кукурузою В.М. 26.10.2013 року було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], згідно із яким земельна ділянка для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель І споруд (присадибна ділянка) площею 0,1494 га, розташована по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER], належить на праві приватної власності [PERSON] Суд вважає, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав власності відповідачки [PERSON] на вказану земельну ділянку підлягає скасуванню в судовому порядку. Так, відповідно до ч.1 ст.2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно із п.2 ч.2 ст.9 цього Закону державний реєстратор приймає рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, про відмову в державній реєстрації, про її зупинення, внесення змін до Державного реєстру прав. В ч.4 ст.15 Закону передбачено, що державній реєстрації підлягають зиключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. В силу ч.3 ст.17 Закону документи, що встановлюють виникнення, перехід, припинення прав на нерухоме майно та їх обтяжень і подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та -ішими нормативно-правовими актами. Згідно із ч.1 ст.25 Закону реєстраційним номером об'єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об'єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об'єкта, Із системного аналізу зазначених положень ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» вбачається, що державна реєстрація права власності здійснюється щодо кожного окремо визначеного об'єкту нерухомого майна та за умови відповідності такого права власності законодавству і доданим документам. Оскільки виділена в натурі [PERSON] у володіння та користування частина спільної із [PERSON] земельної ділянки не може вважатись окремо сформованою земельною ділянкою як об»єктом цивільних прав, а отже у [PERSON] не виникло на неї право власності, державна реєстрація цієї земельної ділянки в державному земельному кадастрі була здійснена з недотриманням вимог законодавства, і внаслідок цього порушуються права та Інтереси позивача , тому прийняте державним реєстратором на підставі заяви відповідачки [PERSON] рішення про державну реєстрацію її права власності на цю земельну ділянку є незаконним і підлягає скасуванню. Також недійсним слід визнати і видане [PERSON] на підставі цього рішення свідоцтво про право власності на нерухоме майно [NUMBER], а саме на земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель І споруд (присадибна ділянка) площею 0,1494 га, розташовану по [ADDRESS], кадастровий номер земельної ділянки [NUMBER]. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За змістом п.4 ч.2 ст.16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є відновлення становища, яке існувало до порушення. В п.»г» ч.1 ст.96 ЗК України обумовлено, що землекористувачі зобов»язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Згідно із ч.2 ст.152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов»язані з позбавленням його права володіння земельною ділянкою. Згідно із ст.70 ЗУ «Про землеустрій» спори, що виникають при здійсненні землеустрою, вирішуються судом. В ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. «Законодавче закріплення необхідності державної реєстрації права власності на нерухоме майно є визнанням з боку держави публічно-правового інтересу у встановленні приналежності нерухомого майна конкретній особі. Державна реєстрація прав покликана служити забезпеченню стабільності обороту нерухомості, оскільки остання має не тільки майнову, а й соціальну значимість. Подібна стабільність досягається шляхом винесення операцій та інших дій з нерухомістю за рамки приватних інтересів сторін, а також створення особливої, єдиної інформаційної системи, дозволяє всім суб'єктам права отримувати виключно і єдино достовфні дані про правовий статус того чи іншого об'єкта. Фактично ж реєстрація покликана надати відповідну силу правовстановлюючим документам і виступає формальною умовою подальшого захисту (у тому числі і судового) прав особи, що виникають з правовідносин, предметом яких є нерухоме майно. При цьому вона ніяк не впливає на цивільно- правову рівність учасників обороту, автономію волі і свободу договору. Тобто не надає публічно-правового характеру вказаним правовідносинам, що дозволяє зробити висновок про можливість розгляду спорів щодо державної реєстрації виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно. Тому вказані позовні вимоги, незважаючи на суб»ектний склад сторін, належить розглядати у порядку цивільного судочинства. « Така правова позиція викладена в ухвалі ВСУ 16,07.2014 року. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача [PERSON] - адвоката Рябчинського О.Ю. про те, що позивачем обрані способи захисту, які не передбачені законом, виходячи із наступного. Так, позивач просить визнати недійсною державну реєстрацію в Державному земельному кадастрі земельної ділянки, належної відповідачу [PERSON] В обґрунтування даної позовної вимоги позивач посилається на те, що виготовлена на замовлення відповідача [PERSON] технічна документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки в натурі, на підставі якої кадастровим реєстратором було зареєстровано вищезазначену земельну ділянку, не відповідає вимогам законодавства. Крім того, позивач вказує на те, що внаслідок виготовлення цієї технічної документації із землеустрою та подальшої державної реєстрації права власності відповідача [PERSON] на цю земельну ділянку порушуються її права на володіння та користування частиною належної їй земельної ділянки, необхідної для обслуговування об»єктів нерухомості. Правовідносини, пов»язані із державною реєстрацією земельних ділянок, регламентуються положеннями ЗУ «Про Державний земельний кадастр». Проте, цим Законом не передбачено правових наслідків порушень прав чи законних інтересів громадян та юридичних осіб, як землевласників (землекористувачів), допущених при державній реєстрації суміжних земельних ділянок. При цьому даним Законом чи іншим нормативно-правовим актом не визначено ефективних способів захисту таких порушених прав чи законних інтересів. Відповідно до ч.2 ст.5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. В силу ч.3 ст.13 ЦПК України учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Крім того, Верховний Суд України в постанові від 12.06.2013 року у справі №6-32цс13 виклав правову позицію стосовно того, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень ст.ст.55, 124 Конституції України та ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Згідно із ч.9 ст.10 ЦПК України якщо спірні відносини не врегульовані законом, суд застосовує закон, що регулює подібні за змістом відносини (аналогія закону), а за відсутності такого - суд виходить із загальних засад законодавства (аналогія права). За змістом пункту «в» ст.21 ЗК України порушення порядку встановлення та зміни цільового призначення земель є підставою для визнання державної реєстрації земельних ділянок недійсною. Отже, чинним законодавством передбачений такий спосіб захисту порушених прав власників (користувачів) земель як визнання державної реєстрації земельних ділянок недійсною, який за аналогією закону може бути застосований до спірних правовідносин. З огляду на викладене та, враховуючи передбачені в ч.1 ст.2 ЦПК України завдання цивільного судочинства, суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту, а саме визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки, є ефективним та необхідним способом захисту для відновлення його порушених прав, не забороненим законом. Позивач також просить суд скасувати рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно Кукурузи В.М. про державну реєстрацію права власності відповідачки [PERSON] на земельну ділянку. Вказана позовна вимога узгоджується із приписами ч.2 ст.26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», згідно із якими у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Відтак, даний спосіб захисту порушених прав позивача визначений законом, а тому має бути застосований судом в силу вимог ч.1 ст.5 ЦПК України. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній в пунктах 64, 65 постанови Верховного Суду від 13.06.2018 року у справі №361/4307/16-ц. Крім того, позивач звернулася в суд з вимогою про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, видане державним реєстратором прав на нерухоме майно Кукурузою В.М. Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, зокрема на земельні ділянки, так само як і державні акти на право власності на земельні ділянки, є документами, що посвідчують право власності і видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування чи державних реєстраторів прав на нерухоме майно у межах їх повноважень. Визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно вважається законним, ефективним та окремим способом захисту та поновлення порушених прав у судовому порядку. Такий висновок узгоджується із правовими позиціями, викладеними в постанові Верхового Суду від 10.10.2018 року у справі №362/884/16-ц та в постанові Великої Палати Верхового Суду від 28.11.2018 року у справі №707/2177/15-ц. Суд також вважає невмотивованими твердження представника відповідача [PERSON] - адвоката Рябчинського О.Ю. про те, що підстав для задоволення позовних вимог про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно немає, оскільки позивачем не доведено наявності будь-яких порушень чинного законодавства, які були б допущені державним реєстратором при проведенні зазначених реєстраційних дій. Так, згідно із п.33 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ від 22.06.2011 року №703 (чинного на час виникнення спірних правовідносин) для державної реєстрації права власності та інших речових прав на земельну ділянку заявник подає витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. В ч.8 ст.24 ЗУ «Про Державний земельний кадастр» обумовлено, що на підтвердження державної реєстрації земельної ділянки заявнику безоплатно видається витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Таким чином, для проведення державної реєстрації права власності на земельну ділянку особа попередньо повинна зареєструвати таку земельну ділянку в Державному земельному кадастрі та отримати витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку. Пред»являючи вимогу про визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки, позивач посилається на те, що під час виготовлення відповідачем [PERSON] технічної документації із землеустрою та державної реєстрації земельної ділянки було порушено її права на володіння та користування частиною належної їй земельної ділянки, необхідної для обслуговування об»єктів нерухомості. В свою чергу допущені відповідачкою [PERSON] порушення під час виготовлення технічної документації із землеустрою та державної реєстрації земельної ділянки призвели до незаконної реєстрації за нею права власності на земельну ділянку. Отже, від висновків суду щодо позовної вимоги про визнання недійсною державної реєстрації земельної ділянки залежить вирішення спору стосовно майнових прав позивача та відповідача [PERSON] на володіння, користування та розпорядження спірною частиною земельної ділянки. В ч.1 ст.19 ЦПК України вказано, що суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Суди розглядають у порядку цивільного судочинства також вимоги щодо реєстрації майна та майнових прав, інших реєстраційних дій, якщо такі вимоги є похідними від спору щодо такого майна або майнових прав, якщо цей спір підлягає розгляду в місцевому загальному суді і переданий на його розгляд з такими вимогами. Таким чином, позовні вимоги про скасування рішення державного реєстратора прав на нерухоме майно та визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно є похідними від спору щодо майнових прав сторін в розумінні положень ч.1 ст.19 ЦПК України. В той же час суд виходить із того, що оскільки спірні правовідносини, які виникли між позивачем і відповідачем [PERSON], мають приватноправовий характер, то вирішення вказаних похідних позовних вимог не залежить від того, чи здійснено державну реєстрацію права власності на земельну ділянку з дотриманням державним реєстратором вимог законодавства. Такий висновок відповідає правовій позиції, викладеній у п.26 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі №755/9555/18. Таким чином з урахуванням всіх обставин в їх сукупності суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення повністю.

Outcome: approved