Jurisdiction: civil
Date: 2014-08-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду до відповідачки з позовом про визнання правочину недійсним, посилаючись на те, що ухвалою господарського суду Черкаської області від 14.08.2012 року по справі №14/4075 достроково припинено повноваження арбітражного керуючого Олексенко Н.В. та призначено ліквідатором банкрута відкритого акціонерного товариства „Трест Уманьпромжитлобуд" ліцензованого арбітражного керуючого Левченко Василя Миколайовича. Під час виконання обов'язків ліквідатора, встановлено, що 21.04.2006 року між ВАТ „Трест Уманьпромжитлобуд" та відповідачкою укладено договір купівлі-продажу не житлового приміщення. Відповідно до умов договору продавець продав, а покупець купував не житлове приміщення, розташоване в будівлі гуртожитку, що знаходиться в [ADDRESS]. Згідно умов Договору дані приміщення належать продавцю на підставі свідоцтва про право власності, виданого відділом житлового господарства виконавчого комітету Уманської міської ради від 15.11.2005 року. Відповідно до п.2 Договору ціна за вказане в ньому майно склала 72590 гривень, які покупець зобов'язався сплатити продавцю до 21.07.2006 року. Відповідно до ст.202 Цивільного кодексу України, правочину є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Відповідно до ч.5 ст.203 ЦК України, правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Після укладення даного Договору покупець використав майно на власний розсуд, проте кошти за нього не сплатив. Проте, даний правочин (спірний договір купівлі-продажу не житлового приміщення від 21.04.2006 року) не був спрямований на реальне настання правових наслідків. Так те, що сторони договору не мали на меті настання реальних правових наслідків підтверджується наступним: За умовами спірного правочину розрахунок за даним договором у сумі 72590 гривень повинен був бути здійснений у строк до 21.07.2006 року. Тобто у строк більше ніж через три місяці після відчуження майна за даним договором. Для підприємства це було значною сумою і позбавлення можливості користування даними грошовими коштами суперечило основній меті діяльності підприємства згідно статуту - підвищення ефективності господарської і підприємницької діяльності, отримання прибутку та ін. В дійсності оплата в розмірі 72590 гривень покупцем по справі здійснена не була, що підтверджується наступним: відповідач не може підтвердити факт здійснення нею оплати за договором належними доказами. які б свідчили про виконання нею своїх зобов'язань за договором, що суперечить ст.10 ч.3 ЦПК України, про те, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути а підтверджені певними засобами доказування, не можуть вважатися встановленими в цивільній справі, якщо такі засоби доказування відсутні. В підтвердження здійснення оплати покупцем повинна бути надана квитанція до прибуткого-касового ордеру у разі внесення готівкових коштів до каси продавця або ж банківська квитанція про перерахування грошових коштів на рахунок покупця у разі здійснення безготівкових розрахунків. Натомість покупець не має жодного доказу сплати цих коштів; згідно виписок по особовому рахунку продавця в зазначений проміжок часу (з 21.04.2006 року по 21.07.2006 року) будь-які грошові кошти як з призначенням платежу у вигляді оплати за договором купівлі-продажу так і з іншим призначенням від відповідача не надходили; підприємством не сплачувалися податки від продажу вказаного майна. Все це свідчить про те, що у дійсності грошові кошти в сумі 72590 гривень в якості оплати по спірному договору покупцем не сплачувалися. Ч.2 ст.23 Закону України „Про відновлення платоспроможності боржника або визнання його банкрутом" передбачено, що з дня прийняття господарським судом постанови про визнання боржника банкрутом і відкриття ліквідаційної процедури припиняються повноваження органів управління банкрута щодо управління банкрутом та розпорядження його майном, якщо цього не було зроблено раніше. керівник банкрута звільняється з роботи у зв'язку з банкрутством підприємства, про що робиться запис у його трудовій книжці, а також припиняються повноваження власника майна банкрута, якщо цього не було зроблено раніше. Відповідно до п.12 ч.1 ст.25 Закону, ліквідатор з дня свого призначення виконує повноваження керівника (органів управління банкрута); вживає заходів, спрямованих на пошук, виявлення та повернення майна банкрута, що знаходиться у третіх осіб; з підстав, передбачених ч.10 ст.17 Закону, подає до суду заяви про визнання недійсним угод боржника; реалізує майно банкрута для задоволення вимог, включених до реєстру вимог кредиторів, у порядку передбаченим цим Законом. Отже, з урахуванням специфіки згідно законодавства про банкрутство, ліквідатор боржника наділений ширшим колом повноважень на предмет розшуку активів боржника, ніж органи управління майном боржника, повноваження яких припиняються з введенням ліквідаційної процедури. Відтак ліквідатора банкрута у справі не можна ототожнювати з представником сторони, яка приймала участь у справі в позовному провадженні. В судовому засіданні представники позивача Фонрабе Є.В. та Левченко В.М, позов підтримали, просили задовольнити та пояснили, що 21 квітня 2006 року між ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд", від імені якого виступав генеральний директор [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі - продажу не житлового приміщення. Відповідно до умов Договору продавець продавав, а покупець купував не житлове приміщення, розташоване в будівлі гуртожитку (не житлові приміщення першого поверху за адресою: [ADDRESS]) за ціною 72590 гривень, які покупцем не сплачені. Встановлено, що договір містить достатньо ознак для визнання його - недійсним. Підставою для позову є те, що кошти за майно сплачені не були. майно реалізовувалось за зниженою ціною, реальною метою було виведення майна з числа активів продавця і подальше його привласнення особисто [PERSON] шляхом зловмисної домовленості з дочкою [PERSON]. В той же час, майно виводилось з активів продавця (боржника),оскільки крім бажання [PERSON] стати його власником, ввірене йому товариство мало значну заборгованість перед бюджетом, працівниками та іншими кредиторами, що стало причиною порушення господарським судом Черкаської області справи про банкрутство ВАТ „Трест "Уманьпромжитлобуд". Таким чином, кошти від реалізації даного майна пішли б на погашення кредиторської заборгованості, в першу чергу перед бюджетом. Станом на 11.12.2007 року у справі господарського суду Черкаської області №14/4075 про банкрутство ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" затверджено реєстр вимог кредиторів із загальною сумою вимог 1400767,78 гривень, що є беззаперечним доказом наведених вище фактів. 02 жовтня 2008 року вищезазначений [PERSON] купує не житлові приміщення першого поверху за адресою [ADDRESS] за ціною 23815000 гривень, з яких сплатив покупцю 4815000 гривень до підписання договору, а решту 1700000 гривень мав сплатити до 10.10.2008 року, а 200000 гривень до 02.10.2008 року. Договір зареєстровано в реєстрі за №4435 приватним нотаріусом [PERSON]. В даному ж договорі п.7 вказано, що згідно витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно, виданому Уманським ВВПК „Черкаське обласне бюро технічної інвентаризації" 08.09.2008 року за №20147965, вартість зазначених в договорі від 02.10.2008 року нежитлових приміщень становить 2946820 гривень. З даного слідує, що реалізоване ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" в особі [PERSON] його дочці [PERSON] майно, коштувало значно більше ніж 72590 гривень і коштів від реалізації даного майна за ринковою (реальною) вартістю цілком вистачило б для погашення заборгованості банкрута ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" перед бюджетом та іншими кредиторами. Натомість майно було виведене з активів позивача шляхом зловмисної домовленості представника позивача [PERSON] та відповідача [PERSON] з метою ухилення від виконання ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" кредиторських зобов'язань та остаточного залишення майна у володінні [PERSON]. Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст.203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Ст.232 ЦК України визначені правові наслідки правочину, який вчинено у результаті зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною, визнається судом недійсним. Недійсність правочину не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов'язані з його недійсністю. При цьому, не є обов'язковою наявність, передбаченого КК України, складу злочину у діях представника однієї і другої сторони правочину. Ст.238 ЦК України зазначено, що представник не може вчиняти правочин від імені особи, яку він представляє, у своїх інтересах або в інтересах іншої особи, представником якої він одночасно є, за винятком комерційного представництва, а також щодо інших осіб. встановлених законом. Ч.3 ст.92 ЦК України унормовано, що особа, яка відповідно до установчих документів юридичної особи виступає від її імені, зобов'язана діяти в інтересах юридичної особи, добросовісно і розумно та не перевищувати своїх повноважень. При вчиненні правочину внаслідок зловмисної домовленості представник діє в інтересах особи. яку він представляє, і останній таким право чином завдаються збитки. Тобто для визнання недійсним правочину, вчиненого внаслідок зловмисної домовленості представника з іншою особою. встановлюється факт такої домовленості представника з іншою особою, наявність збитків і причинний зв'язок між зловмисною домовленістю та завданими збитками. Ними доведено і підтверджено беззаперечними доказами, що передача вказаного нерухомого майна вчинена внаслідок зловмисної домовленості представника позивача - [PERSON] із його дочкою [PERSON]. Метою представників обох сторін є відчуження майна ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" на особисту користь [PERSON] та уникнення сплати заборгованості перед бюджетом і кредиторами. Укладення такого правочину суперечить і статутним цілям діяльності ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд", яке створювалось для одержання прибутку. В судовому засіданні відповідачка позов не визнала та пояснила, що в позовній заяві вказано не її ідентифікайний номер, вона придбала майно в ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд" з іншим кодом, а ці ліквідатори з іншим кодом ЄДРП. Ліквідатором необхідно надати докази, що вони саме з цієї фірми. При укладанні договору вона була присутня особисто, зараз не скаже хто підписував угоду з боку підприємства. Вважає, що Левченко не є ліквідатором. [PERSON] її батько, договір купівлі-продажу підписував він, ціна була узгоджена, робилася експертна оцінка. в договорі не зазначено. Вона здійснила розрахунок цінними паперами. Вона не знала, що укладала спірний договір, але ніхто їй не довів, що саме Левченко ліквідатор саме ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд". Додаткової угоди до правочину не було. Це її право розраховуватись векселем. Векселі були передані, згідно акту прийому-передачі, чи в бухгалтерію ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд", а чи [PERSON] - не пам'ятає. В підтвердження передачі векселів у неї є акти прийому-передачі цінних паперів, договір купівлі-продажу. Підприємство якому належали векселі було державне. Нотаріус порадила написати заяву [PERSON], про те що отримав векселі. Вона придбала цінні папери, як фізична особа, яким чином знайшла цю фірму - не пам'ятає. Реєстрацію, процедуру отримання при купівлі продажу цінних паперів - не знає, бо цим займався найманий юрист. Для чого купилися векселі, а потім ними провівся розрахунок сказати не може, бо вже не пам'ятає. Вона є власницею приміщення з моменту покупки і по цей день. Кредитів під заставу даного приміщення не брала. Вона здає його в оренду, це офіс - 3 кімнати. Просила суд відмовити позивачу в задоволенні заявленого позову, оскільки з її сторони при укладенні договору ніяких порушень Законів не було, а позивачем пропущено строки позовної давності для звернення до суду з даним позовом. Представник третьої особи Бодревська І.В. позов підтримала, просила задоволити. Представник третьої особи Панасюк В.М. позов підтримав, просив задоволити. В судовому засіданні свідок [PERSON] суду показав, що він працював директором ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд". У 2006 році був договір купівлі-продажу приміщення і розрахунок проводився простими векселями. завірив нотаріус, документи передані до бухгалтерії ВАТ „Трест „Уманьпромжитлобуд". Документи були оформлені належним чином. дозвіл надала наглядова рада, проводилася оцінка, все було законно. Договір було укладено з метою продажу і отримання прибутку, а також виведення майна з активів підприємства. Аукціон чи повідомлення про продаж не проводилося. був дозвіл наглядової ради, про продаж. У підприємства були фінансові проблеми, фінансова заборгованість і їм були винні - вже не пам'ятає. Сума 72 тисячі визначена незалежним оцінювачем, затверджена наглядовою радою. Інші приміщення продавав теж, за якою ціною не знає. Йому хотілось реалізувати дорожче ніхто не купував. В договорі вказано, що розрахунок проводився векселями номінальна вартість - 100000 гривень, він проданий був машинобудівному заводу. Він бачив оригінали векселя, мокрі печатки, підписи, візуально він встановив. Вексель на підприємство передала [PERSON], кому саме не пам'ятає. Він підписував документи, але яка подальша доля векселя не знає. Після отримання векселя він ще деякий час працював генеральним директором підприємства, потім звільнився, вексель був у бухгалтерії. Вексель - це актив, прибуток підприємства, яким чином його провели в бухгалтерії він не знає. Вексель був дійсний до 2010 року, він потрапив на підприємство і документи були передані на зберігання до підприємства, в нього є акти передачі на ЧПЖБ-2, яке було створено, це передбачено наказом який він видав. Він не знав, що його ліквідували. Він передав всі документи іншій юридичній особі, згідно наказу, розпорядження спостережної ради - ЧПЖБ - 2. Доказів при собі не має. Реальна вартість спірного майна - згідно експертної оцінки. Спірне приміщення на даний час у власності [PERSON], вона здає в оренду. Він теж придбав приміщення за цією адресою за 2,5 мільйони, в різний час купував. На той момент 72000 гривень була велика сума. 140000 - тоді теж була велика сума. Він не наполягав на сплаті [PERSON] коштами, бо вексель був на 100000 гривень - це було вигідно для його пред'явите ля до 2010 року. Він був би директором - то реалізував би його, залежно від ринку цінних паперів, від курсу долара. Це був вигідний продаж для підприємства. Йому не відомо, як передавалися цінні папери. Засновники обох фірм були одні й ті самі, тому документи передавались в 2006 році - в УПЖБ - 2. За оформлення і збереження фінансових документів на підприємстві керівник і головний бухгалтер. Він не дуже знає порядок обліку векселів і не пам'ятає чи був вексель оприбуткований, кошти за нього можна було отримати лише при пред'явленні покупцю. До спостережної ради входило три чоловіки: [PERSON], [PERSON] та [PERSON] і вони надавали згоду на продаж приміщення загальною площею 140, 5 кв.м., за договірною ціною, не нижче оціночної. Не можна було продавати дорожче, лише дешевше. Вони продали майно за ринковою ціною згідно експертної оцінки. Всі документи він передавав іншому підприємству на зберігання, є підтверджувальний акт про передачу документів, але назва кожного документу там не була розписана, вони зберігались в папках. В судовому засіданні встановлено, що 21 квітня 2006 року укладено Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення між Відкритим акціонерним товариством „Трест Уманьпромжитлобуд" та [PERSON]. Відповідно до умов даного Договору продавець продавав, а покупець купив не житлове приміщення, розташоване в будівлі гуртожитку (не житлові приміщення першого поверху за адресою: [ADDRESS]) за ціною 72590 гривень, який вчинено письмово, посвідчено нотаріусом, зареєстровано у БТІ, та передано покупцю [PERSON], яка з часу придбання користується придбаним майном. Розрахунок проведено векселем, що не суперечить чинному законодавству України, тобто додержано вимог, встановлених частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України(а.с.26-32). Відповідно до вимог ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Ст.203 ЦК України передбачає, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до вимог ст.215 ЦК України - Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п'ятою та шостою статті 203 ЦК України. Вислухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку про те, що заявлений позов не підлягає до задоволення оскільки в судовому засіданні в діях [PERSON], при укладенні спірного договору, не встановлено будь яких порушень чинного законодавства України. Крім того, позивач пропустив строк звернення з такими вимогами до суду. Згідно заяви відповідачки озвученої в судовому засіданні 26.08.2014 року та викладеної в запереченні від 26.08.2014 року - позивачка ставить питання про застосування строків позовної давності. Відповідно до ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст.257 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється у три роки(ч.4 ст.267 ЦК України). За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст.261 ЦК України). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності пов'язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Договір купівлі-продажу нежитлового приміщення укладений між Відкритим акціонерним товариством „Трест Уманьпромжитлобуд" та [PERSON] 21 квітня 2006 року, тому й право вимоги у позивача ВАТ „Трест Уманьпромжитлобуд" виникло саме з цієї дати. На підставі ст.ст.203, 215, 256, 257, 261, 267 ЦК України,

Outcome: dismissed