Jurisdiction: civil
Date: 2015-03-25 00:00:00

[PERSON], який діє, як представник за довіреністю в інтересах [PERSON], [PERSON], [PERSON], [PERSON] звернулися в суд з даним позовом посилаючись на те, що 13 травня 2008 року між позичальником, [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" в особі керуючого Рахівського відділення Закарпатської філії Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - Чонки Еміла Еміловича, укладено кредитний договір № МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року. Мета кредиту - споживчий кредит. Зазначений Договір укладений сторонами із визначенням його змісту на основі стандартної форми, запропонованої банком для будь-яких клієнтів - фізичних осіб. На час укладання кредитного договору [PERSON] була достовірно надана банку інформація про його фінансово-майновий стан та відповідно до умов надання кредитних коштів ним була надана довідка про отримання доходу у національній валюті України за шість місяців, що передували місяцю отримання кредиту. Відповідно до п.8.1 кредитного договору № МКRWGA0000000007, банк зобов'язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 34907,41 доларів США на споживчі цілі, з кінцевим терміном повернення 13 травня 2018 року. Позичальник повинен був, щомісячно, сплачувати банку кошти у сумі 590,69 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. У забезпечення виконання боргових зобов'язань за кредитним договором № МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року виступає іпотека будинку, будинок загальною площею 208, 41 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельна ділянка, площею 0.15 га, на якій розташований предмет іпотеки, які належать іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №2301 від 04.10.2004 року. Співвласниками житлового будинку предмету іпотеки на даний час являються [PERSON] та [PERSON] Сторони визначили, що вартість предмету іпотеки становить 216450 гривень. Зареєстрованими та проживають в даному житловому будинку три сім'ї. Крім того, з метою забезпечення виконання позичальником зобов'язань за кредитним договором № МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" та [PERSON] укладено договір поруки № МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року, відповідно до якого останній зобов'язався відповідати за невиконання [PERSON] усіх його зобов'язань перед кредитором за договором про надання споживчого кредиту. Позовні вимоги мотивують тим, що банком не були враховані такі фактори, як майновий і психічний стан позичальника [PERSON] та його близьких, які проживають у одному будинку з ним напередодні й на момент підписання кредитного договору, договору іпотеки , договору поруки співмірність наданих йому послуг із вартістю частини будинку №6 по вул. Стебний у смт. Ясіня Рахівського району Закарпатської області. Також, посилаються на те, що позичальником під час укладення договору іпотеки не було отримано згоди органів опіки та піклування, натомість у відповідності до ст. 6 ЗУ "Про іпотеку" іпотекодавець обмежений у правомочності розпоряджатися нерухомим майном, оскільки у разі відчуження заставленого будинку порушувалися б права та законні інтереси 4 дітей та двох пенсіонерів. В зв'язку з наведеним вважають, що даний правочин в силу ч.6 ст. 203 та ст. 215 ЦК України є недійсним, оскільки суперечить інтересам трьох неповнолітніх дітей та двох пенсіонерів, чиї права також були грубо порушені. Крім того, вважають що при наданні валютного кредиту, кредитор повинен був письмово повідомити [PERSON] про можливий ризик подорожчання валюти. Банк цього не зробив, чим порушив Закону України "Про захист прав споживачів" та постанову Правління Національного Банку України від 10 травня 2007 року №168 "Про затвердження Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту". Кредитний договір є недійсним, в зв'язку з відсутністю у сторін договору на момент його укладення індивідуальної ліцензії Національного банку України, яка передбачена пп. "г" п. 4 ст. 5 п. 4 ст. Декрету Кабінету Міністрів України "Про систему валютного регулювання і валютного контролю", і яка б дозволяла використовувати [PERSON] іноземну валюту як засіб платежу при виконанні своїх зобов'язань за кредитним договором. Щодо підстав припинення договору поруки, посилаються на те, що в останньому не встановлено строку, після якого порука припиняється, а умова договору про дію поруки до повного виконання позичальником зобов'язання перед банком, або до повного виконання поручителем взятих на себе зобов'язань не може розглядатися як установлення строку дії поруки, оскільки це не відповідає вимогам ст. 252 ЦК України. Окрім того, під час укладення договору поруки було порушено норми СК України, щодо отримання згоди другого з подружжя на вчинення правочину. На підставі наведеного просили припинити дію кредитного договору МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року укладеного між позичальником - [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" в особі керуючого Рахівського відділення Закарпатської філії Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - Чонки Еміла Еміловича. Припинити дію договору поруки від 13 травня 2008 року укладеного між [PERSON] та Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк". Ухвалою суду від 04 лютого 2015 року до участі у розгляді справи було залучено в якості співвідповідача - виконавчий комітет Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області. В судовому засіданні позивачі [PERSON] та [PERSON] позовні вимоги підтримали з підстав наведених у позовній заяві. На задоволенні позову наполягають. Представник позивачів [PERSON] та [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі посилаючись на доводи зазначені у позовній заяві. Просив позов задовольнити та припинити дію кредитного договору та договору поруки. Представник відповідача ЗАТ КБ "ПриватБанк", в судове засідання, повторно, не з'явився, будучи належним чином повідомлений про день, час та місце судового розгляду рекомендованими листами, про що свідчать дві судові розписки, які містяться у матеріалах справи. Про причини своєї неявки суд не повідомив, заперечень на позов не подавав. Представник відповідача виконавчого комітету Ясінянської селищної ради в судове засідання не з"явився, однак селищний голова Зелінський Е.Ф. надіслав заяву, в якій просив розглянути справу без участі їхнього представника. Вирішення справи залишають на розгляду суду. Представник третьої особи без самостійних вимог: Органу опіки та піклування Рахівської РДА, в судове засідання не з"явився, однак т.в.о. голови РДА - Медвідь В. надіслав заяву, в якій просив розглянути без їхньої участі. Позовні вимоги не підтримують. Суд, вислухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази та проаналізувавши законодавство, що регулює спірні правовідносини, приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов'язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно зі ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 10 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. За вимогами ст. 11 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних та юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до ст.ст. 57, 60 ЦПК України, кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, їхніх представників, допитаних як свідків, показань свідків, письмових доказів, речових доказів, зокрема звуко- і відеозаписів, висновків експертів. Кожна сторона зобов'язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 13 травня 2008 року між Закритим акціонерним товариством Комерційний банк "ПриватБанк" в особі керуючого Рахівського відділення Закарпатської філії Закритого акціонерного товариства комерційного банку "ПриватБанк" - Чонки Еміла Еміловича та [PERSON] укладено Кредитний договір № МКRWGA0000000007 у відповідності до якого Банк надав [PERSON] кредит у розмірі 34907,41 доларів США з кінцевим терміном погашення 13 вересня 2018 року. Процентна ставка за користування кредитом встановлена на рівні 15 % річних. У відповідності до п.8.1 Кредитного договору кредит у розмірі 34907,41 доларів США видавався на наступні цілі: 30000 доларів США - на споживчі цілі, 900 доларів США - на сплату винагороди за надання фінансового інструменту у момент надання кредиту, 214,31 доларів США - страхування майна, 150 доларів США - особисте страхування, а також у розмірі 3643,10 доларів США - на сплату страхових платежів. Позичальник повинен був, щомісячно, сплачувати банку кошти у сумі 590,69 доларів США, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди та комісії. В забезпечення виконання зобов'язань за Кредитним договором № МКRWGA0000000007 від 13 травня 2008 року між Банком та [PERSON], [PERSON] 13.05.2008 року було укладено Договір іпотеки, посвідчений державним нотаріусом Рахівської державної нотаріальної контори, Кицка М.М. та зареєстрований в реєстрі за реєстраційним № 2-242, у відповідності до якого [PERSON] та [PERSON] передали Банку в іпотеку будинок загальною площею 208, 41 кв.м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та земельну ділянку, площею 0.15 га, на якій розташований предмет іпотеки, які належать іпотекодавцю на праві власності на підставі договору купівлі-продажу №2301 від 04.10.2004 року. Окрім того, для забезпечення виконання зобов'язань по виконанню умов кредитного договору між Банком та [PERSON] 13.05.2008 року було укладено Договір поруки, згідно якого [PERSON] прийняв на себе зобов'язання відповідати, як солідарний боржник, за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов'язань перед банком. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов'язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов'язується повернути кредит та сплатити проценти. Статтею 1055 ЦК України передбачено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним. Кредитними визнаються банківські операції, визначені як такі законом "Про банки і банківську діяльність". Кредитні відносини здійснюються на підставі кредитного договору, що укладається між кредитором і позичальником у письмовій формі. У кредитному договорі передбачаються мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов'язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, обов'язки, права і відповідальність сторін щодо видачі та погашення кредиту. Суд вважає безпідставними посилання позивачів про те, що під час укладення договору іпотеки, було порушено вимоги ч. 6 ст. 203 ЦК України, ст. 6 ЗУ "Про іпотеку" та ч. 3 ст. 17 ЗУ "Про охорону дитинства" а саме те, що не було одержано дозволу з органу опіки та піклування, оскільки у разі відчуження заставленого будинку порушувалися б права та законні інтереси дітей. Судом достовірно встановлено, що позивачі у позовній заяві просять припинити дію лише Кредитного договору №МКRWGA0000000007 від 13.05.2008 року та Договору поруки від 13.05.2008 року. Питання, щодо недійсності договору іпотеки позивачами не ставилося. Суд не бере до уваги висновок органу опіки та піклування Рахівської РДА щодо недоцільності відчуження житлового будинку [PERSON], оскільки такий жодним чином не стосується предмету позову. Посилання позивачів на несправедливість умов кредитного договору в розумінні ст.. 11 Закону України "Про захист прав споживачів", судом до уваги не приймається, оскільки відповідно до положень ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Цивільного кодексу України, інших актів цивільного законодавства, звичаїв, ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Позивачами та їхнім представником не надано будь-яких письмових доказів, які б підтверджували той факт, що спірний кредитний договір суперечить нормам Цивільного кодексу України іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Укладання кредитного договору в іноземній валюті цілком відповідало внутрішній волі позичальника; при отриманні кредиту позичальник усвідомлював та гарантував, що умови кредитного договору для нього зрозумілі, відповідають його інтересам. За таких обставин, не можуть бути прийняті до уваги посилання позивачів на те, що певні умови кредитного договору носять дискримінаційний характер і порушують права споживача (позичальника) за цим договором. За положеннями ст. 99 Конституції України грошовою одиницею України є гривня. При цьому Конституція України не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до ст. 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до законодавства України, гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, в той час коли обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Частиною 3 ст. 533 ЦК України передбачено, що використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов'язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання та валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 "Про систему валютного регулювання і валютного контролю"(далі Декрет КМУ). Відповідно до ст. 5 цього Декрету КМУ операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ . Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі письмового дозволу (генеральна ліцензія) на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до п. 2 ст. 5 Декрету КМУ. Статті 47 та 49 Закону України "Про банки і банківську діяльність" визначають операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції незалежно від виду валюти, яка використовується. Указані операції здійснюються на підставі банківської ліцензії. Порядок надання дозволу НБУ на банківські операції та генеральних ліцензій встановлюється також Положенням про порядок видачі банкам банківських ліцензій, письмових дозволів та ліцензій на виконання окремих операції, затвердженим постановою Правління НБУ від 17 липня 2001 року № 275, у п. 5. 3 якого зазначено, що письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями , що перераховані в цьому Положенні, є генеральною ліцензією на здійснення валютних операцій згідно з Декретом КМУ. Правовий аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що Банк як фінансова установа, отримавши в установленому законом порядку банківську ліцензію та відповідний письмовий дозвіл на здійснення операцій з валютними цінностями, який є генеральною ліцензією на валютні операції, має право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Щодо вимог пп. "в"п. 4 ст. 5 Декрету КМУ, який передбачає наявність індивідуальної ліцензії на надання і одержання резидентами кредитів в іноземній валюті, якщо терміни і суми таких кредитів перевищують установлені законодавством межі, то на даний час законодавством не встановлено межі термінів і сум надання або одержання кредитів в іноземній валюті . Таким чином, за відсутності нормативних умов для застосування режиму індивідуального ліцензування щодо вказаних операцій достатньою правовою підставою для здійснення банками кредитування в іноземній валюті згідно з вимогами ст. 5 Декрету КМУ є наявність у банку генеральної ліцензії на здійснення валютних операцій, отриманої в установленому порядку, тобто отримання письмового дозволу НБУ на операції, пов'язані з іноземною валютою. Отже, надання кредитів у валюті за наявності в банку відповідної генеральної ліцензії (дозволу НБУ на здійснення кредитних операцій у валюті) не суперечить вимогам чинного законодавства України. Відповідно до п.16 листа Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 27.09.2012 № 10-1393/0/4-12 "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" саме по собі зростання/коливання курсу іноземної валюти не є достатньою підставою для розірвання кредитного договору на підставі статті 652 ЦК України оскільки зазначене стосується обох сторін договору й позичальник при належній завбачливості міг, виходячи з динаміки зміни курсів валют із моменту введення в обіг національної валюти та її девальвації, передбачити в момент укладення договору можливість зміни курсу гривні України до іноземної валюти, а також можливість отримання кредиту в національній валюті Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Зазначене дає можливість суду зробити висновок про те, що інформація, яка повинна бути надана до моменту укладання Договору однією із сторін є частиною пропозиції та істотною умовою договору, оскільки обов'язковість її оприлюднення прямо передбачена Законом. Об'єктивних доказів, які б дали можливість суду зробити висновок про те, що зміст Кредитного договору суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства позивачем не надано, відтак, суд не вбачає законних підстав для застосування до спірних правовідносин положень ч. 1 ст. 203 ЦК України. Окрім того, суд констатує, що позов [PERSON], [PERSON], [PERSON] та [PERSON] не містить вимог про визнання недійсним Кредитного договору №МКRWGA0000000007 від 13.05.2008 року та Договору поруки від 13.05.2008 року Щодо позовних вимог про припинення дії Кредитного договору №МКRWGA0000000007 від 13.05.2008 року та Договору поруки від 13.05.2008 року, то слід зазначити, що згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов'язків. Кредитний договір - це юридичний документ, що визначає взаємні обов'язки і відповідальність між банком та клієнтом з нагоди одержання останнім кредиту. При укладенні договору, було дотримано всі передбачені законом істотні умови договору, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгодженні сторонами, так і прийняті ними як обов'язкові умови договору. Поряд з цим, позивачем тривалий період часу умови договору виконувалися, шляхом щомісячного внесення коштів на погашення кредиту. Відповідно до ст. 598 ЦК України, зобов'язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов'язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. В Узагальненнях Верховного Суду України судової практики розгляду цивільних справ, які виникають з кредитних правовідносин (2009-2010 рр.) від 7 жовтня 2010 року в розділі "І. Проблемні питання судової практики щодо кредитних договорів" зазначено, що виходячи з характеру правовідносин сторін, які регулюються параграфом 2 глави 71 ЦК України (Кредит), змісту норм ст.ст. 598-599 та ст. 653 ЦК України, судам слід звертати увагу на те, що законодавець розрізняє поняття "розірвання договору", з одного боку, і "припинення зобов'язання/договору". Зазначені поняття не є тотожними через відмінні підстави їх виникнення та юридичні наслідки, які породжені ними правовими явищами. Розірвання договору слід розглядати як один з видів припинення договору. Таким чином, в силу зазначених правових норм, за загальним правилом, розірвання договору припиняє його дію на майбутнє і не скасовує сам факт укладення і дії договору включно до моменту його розірвання, а також зберігає в дії окремі його умови щодо зобов'язань сторін, спеціально передбачені для застосування на випадок порушення зобов'язань і після розірвання договору, виходячи з характеру цього договору, за яким кредитор повністю виконав умови договору до його розірвання. Судом достовірно встановлено, що позивачі та їхній представник не навели жодних підстав для припинення зобов'язань, що виникають з Кредитного договору №МКRWGA0000000007 від 13.05.2008 року. У відповідності до ч.1 ст. 553 ЦК України, за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов'язку. Таким чином, порука має похідний характер від забезпеченого нею зобов'язання. Самостійно вона не існує, а є одним із засобів забезпечення виконання зобов'язання однією із сторін цивільно-правової угоди. Згідно ст. 559 ЦК України, порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов'язання, а також у разі зміни зобов'язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. Порука припиняється, якщо після настання строку виконання зобов'язання кредитор відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником або поручителем. Порука припиняється у разі переведення боргу на іншу особу, якщо поручитель не поручився за нового боржника. Порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов'язання не пред'явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов'язання не встановлений або встановлений моментом пред'явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред'явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Відповідно до п.п.11, 12 Договору поруки цей договір діє до повного виконання зобов'язань за Кредитним договором. Порука за цим договором припиняється після закінчення 5 (п'яти) років з дня настання терміну повернення кредиту за Кредитним договором. Таким чином, в силу ст. 599 ЦК України, зобов'язання припиняється виконанням, проведеним належним чином відповідно до умов кредитного договору. Судом встановлено, що зобов'язання [PERSON] перед ПАТ КБ "ПРИВАТБАНК" за Кредитним договором №МКRWGA0000000007 від 13.05.2008 року по поверненню кредиту, сплати відсотків, неустойки існують до сьогоднішнього дня та не припинені. Крім того, підстави визнання договору поруки припиненим, на які в позовній заяві посилаються позивачі, не передбачені статтею 559 ЦК України, як того вимагає законодавець. Суд вважає що, при підписанні кредитного договору позивач мав можливість в повному обсязі ознайомитись з усіма умовами договору та міг звернутись до юриста на вибір для розтлумачення умов договору у разі своєї не обізнаності в сфері юриспруденції. Однак при підписанні договору позивач таким правом не скористався. У зв'язку з вище викладеним позовні вимоги позивачів є не доведеними, при розгляді справи встановлено, що кредитний договір підписано сторонами, з умовами договору сторони ознайомленні, зобов'язання між сторонами не виконано у зв'язку з чим позов задоволенню не підлягає. У зв'язку з відмовою у задоволенні позову, витрати по сплаті судового збору у відповідності до ст. 88 ЦПК слід стягнути з позивачів. На підставі наведеного,

Outcome: approved