Jurisdiction: civil
Date: 2017-01-19 00:00:00

Позивач [PERSON] 15 грудня 2016 року звернувся в Київський районний суд м. Полтави з позовом до відділу освіти Антрацитівської міської ради про розірвання трудового договору. В поданій до суду позовній заяві посилався на те, що перебуває в трудових відносинах з відділом освіти Антрацитівської міської ради, місцезнаходженням якого є м. Антрацит Луганської області. Вказував, що внаслідок проведення антитерористичної операції у вересні 2015 року вимушений був покинути постійне місце проживання в м. Антрацит, є внутрішньо переміщеною особою. У звязку з викладеними обставинами не може продовжувати роботу у відповідача та не має можливості подати заяву про звільнення роботодавцю. Просив суд розірвати трудовий договір між ним та відповідачем з 04 вересня 2015 року за власним бажанням у звязку з переїздом на нове місце проживання за ст. 38 КЗпП України. В судовому засіданні позивач повністю підтримав позовні вимоги, посилаючись на викладені в заяві обставини. Відповідач в судове засідання своїх представників не направив. За таких обставин суд, враховуючи згоду позивача, вважає за можливе провести заочний розгляд справи. Суд, заслухавши пояснення позивача, дослідивши зібрані по справі докази, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебуває з відповідачем відділом освіта Антрацитівської міської ради в трудових відносинах, дата прийому на роботу відповідно до даних Державного реєстру фізичних осіб ДФС України про суми виплачених доходів та утриманих податків 01 жовтня 2012 року. Також встановлено, що у зв'язку з проведенням антитерористичної операції в Луганській області, не можливістю там проживання, позивач був змушений покинути своє постійне місце проживання та працевлаштування в Луганській області та переїхати до м. Полтави. У зв'язку з чим позивача 04 вересня 2015 року було взято на облік як особу, яка була переміщена з тимчасово окупованої території України та районів проведення антитерористичної операції. Відповідно до п. 4 ч.1ст. 36 КЗпП України підставою припинення трудового договору є розірвання трудового договору з ініціативи працівника. Відповідно до ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною-інвалідом; догляд за хворим членом сім'ї відповідно до медичного висновку або інвалідом I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ч. 4 ст.7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб» № 1706-УІІ, із змінами, внесеними згідно із Законом № 245-VIII від 05.03.2015; в редакції Закону № 921-VIII від 24.12.2015, внутрішньо переміщена особа, яка не звільнилася з роботи (не припинила інший вид зайнятості), у разі неможливості продовження роботи (іншого виду зайнятості) за попереднім місцем проживання для набуття статусу безробітного та отримання допомоги по безробіттю та соціальних послуг за загальнообовязковим державним соціальним страхуванням на випадок безробіття може припинити трудові відносини, надавши нотаріально посвідчену письмову заяву про припинення працівником трудових відносин з підтвердженням того, що ця заява таким громадянином надіслана роботодавцю рекомендованим листом (з описом вкладеної до нього такої заяви). У разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи. Як встановлено судом, позивач [PERSON] у звязку з неможливістю продовження роботи нотаріально посвідченої письмової заяви (а також будь-яких інших заяв) про припинення трудових відносин роботодавцю (відділу освіти Антрацитівської сільської ради) рекомендованим листом не надсилав. Твердження позивача в поданій до суду позовній заяві про те, що не має можливості подати заяву про звільнення у звязку з тим, що поштові відправлення на територію проведення АТО не приймаються, не можуть бути прийняті судом до уваги. Відповідно до Указу Президента України від 14 листопада 2014 року № 875/2014 «Про рішення ради національної безпеки і оборони України від 04 листопада 2014 року «Про невідкладні заходи щодо стабілізації соціально-економічної ситуації в Донецькій та Луганській областях», розпорядження Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2014 № 1085-р «Про затвердження переліку населених пунктів, на території яких органи державної влади тимчасово не здійснюють свої повноваження, та переліку населених пунктів, що розташовані на лінії зіткнення» (зі змінами),\~УДППЗ «Укрпошта» не здійснюється пересилання пошти на окремі території Донецької та Луганської областей. Разом з тим, положеннями ст.18 Закону України №1207-VІІ «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України» від 15.04.2014 року, із змінами, внесеними згідно із Законом України №1706-VII від 20.10.2014 року, в редакції станом на час звернення позивача до суду з даним позовом, яка передбачає гарантії прав і свобод громадян України, які виїхали за межі тимчасово окупованої території, визначено, що громадянам України гарантується дотримання у повному обсязі їхніх прав і свобод, передбачених Конституцією України, у тому числі соціальних, трудових, виборчих прав та права на освіту, після залишення ними тимчасово окупованої території. \~\~\~\~Гарантії прав, свобод та законних інтересів осіб, які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, визначаються Законом України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб". Отже, питання припинення трудових відносин особами, які не звільнилися з роботи у разі неможливості продовження роботи за попереднім місцем проживання та які переселилися з тимчасово окупованої території України та перебувають на території України на законних підставах, урегульовані ч.4 ст.7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", норми якої передбачають, що у разі припинення приймання поштових відправлень на/з території адміністративно-територіальної одиниці, з якої здійснюється внутрішнє переміщення у звязку з обставинами, визначеними у статті 1 цього Закону, така заява подається до відповідного районного, міськрайонного, міського, районного у місті центру зайнятості за місцем проживання внутрішньо переміщеної особи. Позивач [PERSON] не дотримався порядку, встановленого ч. 4 ст. 7 Закону України "Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб", та не звернувся до відповідного міського центру зайнятості за місцем проживання як внутрішньо переміщеної особи з відповідною заявою, а відповідний центр зайнятості не відмовляв йому у прийнятті такої заяви. Тому суд приходить до висновку, що правовідносини сторін врегульовані Законом України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», позивач не позбавлений можливості розірвати трудовий договір з дотриманням норм ст. 7 Закону України «Про забезпечення прав і свобод внутрішньо переміщених осіб», але не дотримався встановленого законом порядку, тому таке розірвання трудового договору не входить до компетенції суду. В свою чергу, перелік трудових спорів, які підлягають безпосередньому розглядові у судах вказані в ст. 232 КЗпП України, згідно яких питання звільнення з роботи вирішує безпосередньо власник або уповноважений ним орган і тільки спірні з них можуть бути передані на розгляд суду. За таких обставин, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] є безпідставними та не підлягають задоволенню. Судові витрати за розгляд справи в суді суд вважає за можливе віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed