Jurisdiction: civil
Date: 2016-03-08 00:00:00

Державне територіально-галузеве обєднання Львівська залізниця, правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство "Українська залізниця" в особі регіональної філії "Львівська залізниця" звернулося з позовом до відповідачів про визнання незаконним та скасування рішення виконкому [PERSON] сільської ради, визнання недійсним державного акту на землю, посилаючись на те, в ході здійснення інвентаризації земель, залізниці стало відомо що рішенням [PERSON] сільської ради, Сторожинецького району, Чернівецької області від 02.12.1993 року №54 відповідачу [PERSON] було надано безоплатно в приватну власність земельну ділянку площею 0,50 га для ведення особистого підсобного господарства, яка накладається на земельну ділянку залізниці загальною площею 0,0042 га., оскільки ширина смуги відведення залізниці на 32 км +132 м - 32 км + 152 м перебуває у власності відповідача [PERSON] Зазначаючи про те, що залізниця як суміжний землекористувач, проект відведення земельної ділянки, акт встановлення і узгодження меж землекористування [PERSON] не погоджувала і згоди на вилучення земельної ділянки не надавала, позивач просив визнати незаконним і скасувати рішення виконкому [PERSON] сільської ради від 02.12.1993 року №54. При цьому позивач зазначає, що право користування залізницею вказаною землею підтверджується Планом границ полоси отвода, який було розроблено у 1959 році, Будівельними нормами і правилами в т.ч. СНіП 11-39-76 і СН 468-74. Крім цього, посилаючись на зазначені обставини і норми діючого законодавства, позивач просив також, визнати недійсним Державний акт на право власності на земельну ділянку, який виданий [PERSON] на підставі оскаржуваного рішення сільської ради. Представник позивача, підтримав свої позовні вимоги, посилаючись на викладені обставини, просив задоволити позовні вимоги. Відповідач по справі, [PERSON] сільська рада, Сторожинецького району, в суд направив письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, письмово пояснивши суду, що земельна ділянка, яка виділялася для ведення особистого селянського господарства [PERSON] згідно оскаржуваного рішення сільської ради, знаходиться в урочищі "Чорний кут" та не має ніякого відношення до земель "Львівської залізниці". Державний акт на земельну ділянку сільською радою не видавався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з'явилася, однак направила на адресу суду письмову заяву в якій просила справу розгдати у її відсутності, позовні вимоги не визнала, просила відмовити у задоволенні позовних вимог позивача так як у неї відсутній державний акт на землю. Третя особа відділ Держгеокадастру у Сторожинецькому районі в судове засідання свого представника не направили та звернулись до суду із письмовими клопотаннями про розгляд справи без їх участі. Розглянувши справу та встановивши фактичні обставини справи і відповідні правовідносини, суд знаходить що позов задоволенню не підлягає внаслідок недоказаності позовних вимог, виходячи з наступного. Судом встановлено, що в межах с.Комарівці, Сторожинецького району, Чернівецької області під обєктами залізничного транспорту знаходиться земельна ділянка загальною площею 19,2 га. Вказана обставина підтверджується довідкою позивача від 13.11.2014 року (а.с.24). Право позивача на вказану земельну ділянку, в суді підтверджено Планом меж смуги відводу лінії Адинката-Берегомет Львівської з.д. за 1959 рік, п. 54 та п. 55 Загальних засад землекористування і землеустрою, затверджених ЦВК СРСР від 15 грудня 1928 року, Правилами технічної експлуатації залізниць України, затверджених наказом Мінтрансу від 20 грудня 1996 р. № 411, Інструкцією про норми і порядок відведення земель для залізниць і використання смуги відведення, затвердженої Міністерством шляхів сполучення СРСР 30 січня 1963 р., Нормами відведення земель для залізниці 468 -74, затверджених постановою Держбуду СРСР від 19 грудня 1974 року № 247, постановами Верховної Ради України від 18 грудня 1990 року "Про порядок введення в дію Земельного кодексу України" та Про земельну реформу із врахуванням Рішення Конституційного Суду України від 22.09.2005 № 5-рп/2005, постановою Верховної Ради України від 12.09.1991 року "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР", статтею 68 ЗК України та статтею 11 Закону України "Про транспорт". Рішенням виконкому [PERSON] сільської ради №54 від 02.12.1993 року, яке є предметом оскарження по цьому позову (а.с.13-14) [PERSON] було передано у приватну власність земельну ділянку для ведення особистого підсобного господарства площею 0,50 га. Ні позивач ні відповідачі не надали суду будь-якого Державного акту на земельну ділянку в тому числі і оскаржуваного. При цьому позивач просив витребувати його від відповідача [PERSON], а [PERSON] пояснила, що Державний акт вона не отримувала. Відповідно до вимог ст.60 ЦПК України, кожна сторона зобовязана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу, а доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Із отриманої судом, на його запит, відповіді від відповідача [PERSON] сільської ради вбачається, що земельна ділянка яка передавалась [PERSON] у приватну власність, за рішенням виконкому сільської ради №54 від 02.12.1993 р. не межує із землями, що належать позивачу, оскільки ця ділянка знаходиться у протилежній стороні відносно земель залізниці, а саме в урочищі "Чорний кут". Будь-яких інших доказів суду представлено не було, що свідчить про безпідставність вимог позивача в частині визнання незаконним та скасування вказаного рішення виконавчого комітету сільської ради. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] користується також і земельною ділянкою що біля її житлового будинку в с.Комарівці по вул.Слобідській, 4, і вказана земельна ділянка межує із землями залізниці, однак ця земельна ділянка відповідачу органами місцевого самоврядування, в тому числі і оскаржуваним рішенням, не передавалась в приватну власність і Державний акт на неї не видавався. Згідно ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистм своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Виходячи із встановлених судом обставин справи очевидним є те, що порушення прав позивача не було, а заявлені позивачем вимоги обгрунтовані припущеннями, які до того ж в суді не знайшли свого підтвердження належними і допустимими доказами. Частиною 4 ст.60 ЦПК України доказування не може грунтуватися на припущеннях, що свідчить про необхідність відмови в задоволенні позову. На підставі ст. ст. 67, 68, 80, 83, 84, 116, 126, 152, 155, 158 ЗК України, ст.11 Закону України Про транспорт ст.6 Закону України Про залізничний транспорт ст.19 Конституції України та

Outcome: dismissed