Jurisdiction: civil
Date: 2017-09-11 00:00:00

У грудні 2016 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до ПАТ "УкрСиббанк", в якому просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 р., укладений між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] Представник позивача подавав заяву про збільшення позовних вимог, в якій просив зобовязати відповідача укласти із позивачем по справі в письмовому вигляді додаткові угоди до інформації щодо споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] в яких зазначено інформацію про вартість послуг на користь третіх осіб (страховиків, нотаріусів, тощо), про варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, про можливість дострокового повернення кредиту та його умови, чим фактично відповідачем заведено в оману позивача і відповідач замовчував про обставини, які могли перешкодити вчиненню правочину, за що передбачена відповідальність за ст.168 КУпАП та ст.23 Закону України Про захист споживачів. В обґрунтування позову зазначав, що 20 березня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" правонаступника ПАТ "УкрСиббанк", було укладено договір споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 р., за умовами якого він отримав кредит у розмірі 65 000 доларів США. Посилаючись на те, що банк у порушення вимог закону не повідомив позивача у письмовій формі про умови надання кредиту, та не надав в повному обсязі інформації про умови кредитування, просив визнати недійсним договір про надання споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 року. Крім того, вважає договір укладено з порушенням ряду вимог Закону України Про захист прав споживачів, що у договорі не зазначено детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача. Позивач та його представник у судове засідання не зявився, згідно поданої заяви від 12.09.2017 року представник позивача просив провести судове засідання за відсутності та відсутності позивача у зв"язку із перебуванням останнього за межами м.Житомира. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечував, посилаючись на його безпідставність та просив у задоволенні позову відмовити повністю. Треті особи, які не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] [PERSON] у судове засідання не зявилися, належним чином повідомлялись про дату, час та місце розгляду справи, причини своєї неявки суду не повідомили, будь-яких заяв до суду не направляли. Заслухавши пояснення представника відповідача, розглянувши подані документи і матеріали, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, суд приходить до висновку, що позов не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. Судом установлено, що 20 березня 2008 року між ним та Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" правонаступником якого є ПАТ "УкрСиббанк" було укладено кредитний договір, за умовами якого він отримав кредит у розмірі 65 000 доларів США терміном до 20 березня 2028 року. Згідно ч. 1 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин), договір про надання споживчого кредиту укладається між кредитодавцем та споживачем, відповідно до якого кредитодавець надає кошти (споживчий кредит) або бере зобов'язання надати їх споживачеві для придбання продукції у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач зобов'язується повернути їх разом з нарахованими відсотками. Згідно із рішенням Конституційного Суду України від 10.11.2011 по справі № 15рп/2011, положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України „Про захист прав споживачів" від 12 травня 1991 року № 1023-XII з наступними змінами у взаємозв'язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору. Таким чином, враховуючи, що за умовами укладеного між сторонами договору, кредит надавався на споживчі цілі, тому, на правовідносини, пов'язані з його укладенням поширюється дія Закону України "Про захист прав споживачів". Відповідно до ч. 2 ст. 11 Закону України "Про захист прав споживачів" (в редакції на час виникнення спірних правовідносин) перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов'язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов'язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов'язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування. Також, відповідно до положень п. п. 2.1., 2.5 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за № 168 банки зобов'язані перед укладенням кредитного договору надати споживачу в письмовій формі інформацію про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, зазначивши таке: а) найменування та місцезнаходження банку - юридичної особи та його структурного підрозділу; б) умови кредитування, зокрема: можливу суму кредиту; строк, на який кредит може бути одержаний; мету, для якої кредит може бути використаний; форми та види його забезпечення; необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, у тому числі між зобов'язаннями споживача; тип процентної ставки (фіксована, плаваюча тощо); переваги та недоліки пропонованих схем кредитування; в) орієнтовну сукупну вартість кредиту з урахуванням: процентної ставки за кредитом, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов'язань споживача, які пов'язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту (у тому числі на користь третіх осіб - страховиків, оцінювачів, реєстраторів, нотаріусів тощо); варіантів погашення кредиту, уключаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги; можливості та умов дострокового повернення кредиту; г) інші умови, передбачені законодавством. Банки розробляють форму (бюлетень, довідка, повідомлення тощо) надання споживачу достовірної інформації про умови кредитування та орієнтовну сукупну вартість кредиту, яка повинна бути затверджена рішенням уповноваженого органу банку та доведена до відома його відповідних структурних підрозділів. Згідно з п.п.3.7., 3.8. Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою Правління Національного банку України від 10 травня 2007 року за №168 якщо умовами кредитного договору передбачено або допускається використання кількох альтернативних варіантів надання банківських послуг, які є супутніми до кредитної операції (зокрема погашення заборгованості готівковими коштами до банку або шляхом безготівкового розрахунку), банк зобов'язаний надати клієнту вичерпну інформацію про вартість кожного з альтернативних варіантів надання послуг. У разі надання кредиту в іноземній валюті банки зобов'язані під час укладення кредитного договору: попередити споживача, що валютні ризики під час виконання зобов'язань за кредитним договором несе споживач; надати інформацію щодо методики, яка використовується банком для визначення валютного курсу, строків і комісій, пов'язаних з конвертацією валюти платежу у валюту зобов'язання під час погашення заборгованості за кредитом та процентами за користування ним. Відповідно до положень ст.18 Закону України «Про захист прав споживачів» продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов'язків на шкоду споживача. Зі змісту укладеного між сторонами кредитного договору від 20.03.2008 р. вбачається, що позивач був ознайомлений з умовами кредитування, зокрема щодо можливої суми кредиту, строку на який кредит може бути одержаний, мети, для якої кредит може бути використаний, форми та видів його забезпечення, тощо, а також із орієнтованою сукупною вартістю кредиту, відомостей щодо процентної ставки, комісії за надання та обслуговування кредиту, мінімальної щомісячної суми платежу та строку кредитування, про що свідчить його підпис (а.с. 6-10). Крім того, як свідчать матеріали справи, позивач [PERSON] ознайомивсь під підпис із додатковою угодою №1 до договору про надання споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 р., чим засвідчив свою обізнаність щодо схеми погашення кредиту, та отримав всі необхідні роз'яснення (а.с.10-12). Згідно ст. ст. 627, 638 ЦК України відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Матеріали справи свідчать, що позивач до банку із заявами про надання додаткової інформації або роз'яснення певних положень договору не звертався, а також не скористався правом на відкликання згоди на укладення договору про надання споживчого кредиту згідно з ч. 6 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Таким чином, представник позивача не надав суду будь-яких належних доказів на підтвердження введення його в оману ПАТ "УкрСиббанк", а також на підтвердження того, що умови кредитного договору є несправедливими та надання не в повному обсязі інформації, передбаченої ч. 2 ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів», яке саме по собі не свідчить про введення особи споживача в оману. Враховуючи викладене та оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, достатність і взаємний зв'язок у їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав до задоволення позовних вимог в частині визнання недійсного договору про надання споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 року. Щодо позовної вимоги про зобовязання відповідача укласти з позивачем в письмовому вигляді додаткові угоди до інформації щодо споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 року між Акціонерним комерційним інноваційним банком "УкрСиббанк" та [PERSON] в яких зазначено інформацію про вартість послуг на користь третіх осіб (страховиків, нотаріусів, тощо), про варіанти погашення кредиту, включаючи кількість платежів, їх періодичність та обсяги, про можливість дострокового повернення кредиту та його умови, суд зазначає наступне. ЦК України у ст. ст. 3, 6, 203, 626, 627 визначає загальні засади цивільного законодавства, зокрема поняття договору і свободи договору та формулює загальні вимоги до договорів як різновиду правочинів (вільне волевиявлення учасника правочину). Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 208 ЦК України правочин між фізичною і юридичною особами належить вчиняти у письмовій формі, за виключенням випадків, передбачених ч. 1 ст. 206 цього Кодексу. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Інші випадки визнання договору укладеним зазначені у ст. ст. 642 - 643 ЦК України. Частина 1 ст. 628 ЦК України передбачає, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обовязковими відповідно до актів цивільного законодавства Розкриваючи зміст засади свободи договору у ст. ст. 6, 627, ЦК України визначає, що свобода договору полягає в праві сторін вільно вирішувати питання при укладенні договору, виборі контрагентів та погодженні умов договору. Закріпивши принцип свободи договору, ЦК України разом з тим визначив, що свобода договору не є безмежною, оскільки відповідно до абз. 2 ч. 3 ст. 6 та ст. 627 цього Кодексу при укладенні договору, виборі контрагентів, визначенні умов договору сторони не можуть діяти всупереч положенням цього Кодексу та інших актів цивільного законодавства. За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Згідно ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Серед способів захисту, передбачених ст. 16 ЦК України, не зазначено такого способу захисту, як установлення правовідносин (в тому числі шляхом зобовязання особи до укладення відповідних договорів). Зазначена правова позиція міститься у постанові Верховного Суду України від 10 жовтня 2012 року у справі №6-110цс12 та відповідно до ч. 1 ст. 360-7 ЦПК України є обовязковим для всіх субєктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги в частині зобовязання відповідача укласти з позивачем в письмовому вигляді додаткові угоди до споживчого кредиту №11317838000 від 20.03.2008 року між АКІБ "УкрСиббанк" та [PERSON] не підлягає задоволенню, оскільки позивач обрав спосіб захисту порушеного, на його думку права, не передбачений ст. 16 ЦК України.

Outcome: dismissed